Я маю з вами про дещо поговорити.
На нас чекають великі зміни.
Усе життя я був змушений вдягатись, як чоловік.
Це я.
Тепер я бачу тебе повністю.
Ніби я ніколи до цього тебе не бачила.
Може, ви хочете мене мамою звати.
Погляньте лиш. Мамою?
Моя історія про те, що в цій родині я почуваюся чужою.
Це Алі, вона моя крихітка.
Здається, вона просто не здатна… Знайти себе.
Мені просто незручно у своєму тілі. Я не відчуваю себе в своєму тілі.
Кохання. Не впевнена, що добре розумію, що це таке, і як воно насправді працює.
Я не хотіла йти від Лена. Я вже сама не розумію, чого мені хочеться.
Привіт.
Джоші, це рабинка.
Ну ж бо, ну.
Спробуємо ще раз.
Мені просто треба… Краще не зараз.
Не в цю мить.
Я рада попрощатися з перукою.
Тепер ти виглядаєш могутнішою, як каліфорнійська мати-земля.
Ми б хотіли поспостерігати за деякими процесами у вашому серці.
- Нам треба… Всього лише… - У мене щось із серцем?
Шеллі, урок починається.
Привіт.
Шеллі.
Ми готові починати.
Так.
Думаю, що продовжу їхати далі бульваром Сепульведа
Щоб побачити, як далеко мене приведе шлях
Оскільки я проводжу половину життя в машині, рухаючись в нікуди
Я маю право дізнатись
Як далеко заведе бульвар Сепульведа…
Мене звати Джош Пфефферман. Я залежний від сексу й кохання.
У Лос-Анджелесі
Я майже отримала те, що хочу і я вірю, що воно здійсниться
У Лос-Анджелесі
Заберу дітей, чистий одяг з пральні, а потім поїду до тебе
Залишилось лише вісім кілометрів
Але, напевно, я проведу тут весь день
Як я можу бути вдома й почуватись такою самотньою
Якщо я завжди всього лиш за вісім кілометрів?
Каршерінг та приставки перетворились на автостоянки в торгових центрах
Я і мій список справ, коли я за кермом
Ловлю кайф, коли ставлю галочки
Ловлю кайф для того, щоб не думати
Наскільки далеко бульвар Сепульведа
Бульвар Сепульведа ніколи не спить
Просто висади мене тут в аеропорту
Далі, далі, сідаймо на літак
Нью-Йорк, Нью-Джерсі, Північна Іспанія
Що життя може мені запропонувати
Якщо я більше, ніж просто мати за кермом
Як я можу бути вдома і почуватись такою самотньою
Якщо я завжди всього лише за вісім кілометрів?
Думаю, що продовжу їхати далі бульваром Сепульведа
Я маю право дізнатись
Як далеко заведе бульвар Сепульведа…
Час прокидатись, Моро.
Слухаю.
Мори більше немає.
ОЧЕВИДНЕ
ФІНАЛЬНИЙ МЮЗИКЛ
- Як? - Не знаю. Я не знаю.
У неї завтра операція.
- Де вона? - Подзвони дітям.
Подзвони Брайні.
…уже тут. Вона… Вони хотіли встигнути до її операції.
Що сказав лікар?
Давіна зайшла, вона мертва.
Розрив аневризми аорти.
- Їду в лікарню. - Їду в лікарню.
…у лікарню.
Поки доїдете, нас уже не буде.
- Зрозуміло. - Де ти зараз?
- Я в бюро «Гора Ізраїлева». - «Гора Ізраїлева».
Хто, в біса, обрав «Гору»?
- Є новини від вашої сестри? - Родича.
Невже це має значення у такий момент?
Не тобі вирішувати, мамо.
Вони хочуть, щоб ми називали їх Арі.
Алі тепер небінарна?
- Арі — дуже миле ім'я. - Арі.
- Вона Алі. - «Лев» івритом.
Алі краще.
Мамо.
- Що? - Ліхтарик горить.
- Ні, не горить. - Горить.
Ось тут кнопка, щоб вмикати ліхтарик.
Алі, Алі, Арі, Алі. Хто б ти там не була.
Дякувати Богові, ти тут.
- Слава Богу, ти тут. - Мамо, я теж хочу.
- Мамо. - Ну.
Мені так шкода.
Мамо, ти наступаєш мені…
- Чи бажає родина побачити тіло? - Бажає?
- Бажає побачити? Ні! Ні. - Так.
- Родина не має бажання бачити тіло. - Про що ти?
Дивитись на тіло? Я хочу подивитись.
Так, ми хочемо.
- Кому б кортіло дивитись на труп? - Ні.
- Мені. - Ми б хотіли бачити.
- Дякую. - Зараз?
- Так, зараз. Негайно. - Так. Негайно.
Ні, ми не хочемо. Ні. Нам не треба туди йти.
Ні, ні. Ні, ні. Ти… Ти лишаєшся зі мною.
Добре. Ні, ти лишаєшся тут.
Знаєш, що?
- Запам'ятаймо її такою, як вона… - Мамо?
Я не ти, тямиш? Я — це я.
Ну ж бо, Моро.
Ну-бо, правда.
Шеллі, мені страшно.
- Годі тобі, у нас усе вийде супер. - Добре.
- Гаразд, пішли. Швидше, Моро! - Пішли.
- Моро. Моро, ану зачекай! - Шеллі!
Готова, Шеллі?
Гаразд, ходімо. Ну-бо, Моро. Глядачі чекають.
Ні.
Моя люба крихітко.
Після кремації треба почекати три-чотири години,
щоб забрати прах.
Це звичайний термін, що означає
попіл, що лишився від близької людини.
Тоді, відповідно, прах поміщають у будь-яку урну на ваш вибір.
У нас є місця для поховання попелу і є ніша в колумбарії.
Вибачте? Я перепрошую. Ви говорите про попіл? Чому?
Мора хотіла бути кремованою, люба.
Що? Арі, Джоше.
Давіна каже, Мора хотіла кремацію.
- Стоп, стоп. Що… - Відколи це вона хотіла кремацію?
Це в її заповіті.
- Ви обговорювали з нею заповіт? - Так.
Євреїв не кремують.
- Хіба ні? - Ну, деяких євреїв кремують.
Не всіх.
Проте, зазвичай родичі радяться про це зі своїм рабином.
У вас є рабин, до якого можна звернутись, чи вам когось радити?
- Радити. - У нас є.
- Ні, прошу, порадьте. - У нас є.
Нам треба Ракель.
Саро, я не можу!
Можемо призначити поховання на ранок неділі.
- Неділя підходить. - Зробімо це.
- Добре, але без Ракель. - Дякую вам.
Отже, у неділю в нас буде служба й покарання праху.
- Поховання. - Дякую.
- Бувайте.
- Я проведу. - Уявляєш, діти
- вирішують усе без мене. - Бувай.
Що… Я перепрошую. Що ти влаштовуєш?
- А що я влаштовую? - Нам треба рабин?
У нас є Ракель. Вона нам потрібна.
Схоже, що ти смерті моєї хочеш.
- Гаразд? - Народе.
Годі мене вбивати. У мене любовна залежність, тямите?
Я зав'язав, а Ракель — мій тригер.
- Це ж не героїн. - Не має значення. Послухайте.
Я можу провести службу. Насправді, в Ізраїлі я була священницею.
Що? Як ти можеш бути священницею? Ти ж навіть уже й не жінка.
У тому й справа. Юдаїзм дуже бінарний. Нам треба змінити всю систему.
Бажано до неділі.
Боже.
Я знала, що ви тут.
Навіщо ти померла?
Ти вільна, Шеллі.
Кремація.
Хто про тебе піклувався?
Якщо б ти заповіла не реанімувати тебе і дати померти своєю смертю,
я б усе одно тебе реанімувала.
А можливо, я би все ж вирішила не реанімувати.
Від неї самі неприємності. Вона ставилася до мене…
Як до арахісу.
- На який у неї алергія. - Саме так.
Моро,
у мене стільки всього на душі.
Я занадто довго чекала на шанс почати робити все те, що справді хотіла робити
Не дай тому ж трапитися з тобою, Шеллі
Постійно намагаєшся робити те, що треба Злишся, коли відчуваєш щось хороше
Ми з тобою робили все, що могли, Шеллі
У чому правда, Шеллі?
Покінчи з цим, Шеллі
Ми маємо заспівати нашу пісню
Ми занадто довго цього чекали
Цей біль всередині нас
Ми заплатили за нього завелику ціну
Відчуй, як в тобі пробуджується радість Роби те, до чого в тебе лежить душа
Час іде в ритмі твого серця
Час велить тобі почати все спочатку
Ти значно більше, ніж просто єврейська дружина
Яка живе звичайним маленьким єврейським життям
Рухай дупою, доки не спітнієш
Рухай дупою, щоб світ завжди пам'ятав
Ти пурхаєш у всесвіті Дідько, називай його Шеллісвітом
Я занадто довго чекала на шанс почати робити все те, що справді хотіла робити
Не дай тому ж трапитися з тобою, Шеллі
Покінчи з цим, Шеллі
Привіт.
Як ти зрозуміла, що Мора вмерла?
Я ховала друзів впродовж усіх 80-х.
Я знаю, коли душа вже полишила тіло.
І що нам тепер робити? Може, я тоді…
Зламаю її сторінку на фейсбуці й розповім про це її друзям?
«Усім привіт. Я…
- Я померла, У мене скоро похорон». - Привіт?
- Привіт, «Турбо Наґз». - Привіт.
Вибач, я замовила марихуану.
Ти хочеш чогось?
- Ні. - Гаразд.
- Привіт. - Може, мені краще роззутись?
Ні. Не варто. Жартуєш? Поглянь на підлогу.
Добре. Супер. Я Ева. Вона, її.
Я Арі. Вони, їх.
Круто.
- То де мені можна розкластися? - Та де завгодно.
Варто було поїхати звідси на шість місяців
до Ізраїлю, а тут таке вже сталося.
Дідько, до Ізраїлю?
- Ага. - Це круто.
- Я теж була там. Колись. - Справді?
Але довелось звалити, бо цей Єрусалимський синдром — то вже занадто.
Синдром?
Ну знаєш, Єрусалимський синдром?
Коли їдеш туди, вважаєш себе Месією.
Так, я дійшла висновку, що Месія — це не людина.
Месія — це ідея,
а ідея полягає в тому, що всі ми месії.
Господи. Це…
О так, так.
Мені треба це, і ще оці,
і, я думаю, це теж.
- Чудово. - Дякую.
Це абсолютне божевілля, що я можу це телефоном оплатити.
Ага.
Якщо підпишешся на мене в соцмережах, зроблю знижку.
- Дякую. - «Турбо Наґз».
«Турбо Наґз».
Добре.
Підписалась.
- «Арі Пфефферман». - Так.
- Є. - Клас.
А хто така Шеллі Пфефферман?
Це моя мама.
Підписалась через дві секунди після тебе.
Так. Вона таке любить.
Любить травичку?
Більше — підписників.
- Клас. - Дякую.
Так. Тобі дякую.
Узагалі…
Я готувала це сама вдома, але будь обережною.
Штука сильна.
Дякую.
Пообіцяй не ховати очі
Ти що, під кайфом у небутті?
Народе?
У неї тут купа таких красивих штук.
Тобто…
Отакої, доведеться тут покопирсатись.
- Погляньте. - Ми не вдягатимемо зараз кімоно.
- Воно таке гарне, я хочу його забрати. - Саро.
- Ти серйозно? - Що?
Ніхто поки що нічого тут собі не присвоює.
Гаразд? Краще йди сюди й лізь нагору, тому що ми робимо сендвіч.
А я буду шматком хлібчика.
Народе,
я відчуваю її запах крізь цю ковдру.
Вона ще лишилась на простирадлах.
Постривайте.
Є щось ще, що пахне не як Мато.
Боже мій. Напевно, це Дональд.
Мабуть, це її ритуали.
Це моя частина Лех-Лехи. З бат-міцви, якої в мене так і не було.
- Господи. Боже. - Так, так.
Вона мала відбуватись цього тижня,
до речі, це дуже дивний збіг.
Розповісти вам, що це означає?
Це означає, що коли ви залишаєте батьківську домівку
і рушаєте жити власним життям,
зовсім іншим, не таким, як вас навчали,
то Бог вас благословляє
і благословляє ваше життя.
Водночас він благословляє всіх, хто ставиться добре до вас,
і проклинає всіх, хто ставиться погано.
- Мені подобається. - Круто.
ЕНТЕНМАНС ПОНЧИКИ З КОРИЦЕЮ
Ось і вона.
Моя імпро-команда. Ви тут.
- Як ти? - Ти кілька місяців не була на заняттях.
Мамале, не вистачало тебе.
А в мене тут є пончики.
Я купила, принесла, відкрила. Беріть усі, не баріться.
Не треба пончиків.
Якщо в тебе є ідея, ми хочемо тебе підтримати.
Ще би в мене не було ідеї. Я всю ніч не спала, писала сценарій.
Він про мою родину.
- Добре. Амбітно. - І я хочу, щоб кожен з вас
зіграв роль моєї дитини.
Дякую.
Я обрала кожного з вас
за вашу різну надзвичайну подібність до моїх дітей.
Ти, ти схожий на Джоші. Ти завжди був копією Джоша.
Ти дівчинко-хлопчик, хлопчико-дівчинка, геть як моя Арі.
Алі… Алі.
А ти…
Ти теж підходиш. Учора мене навідала муза.
- Після смерті члена сім'ї. - Що?
- Боже мій, Шеллі.
- Мені так прикро. - Ти як?
- Я в нормі. - Хто це?
Її звали Мора. Вона мій колишній чоловік, ми були парою.
Вона була
просто неймовірною.
Вона була трансом.
Ти маєш дітей від
- транс-жінки? - У нас дві матусі.
Ні, у вас не дві матусі. Ні. Прочитай сценарій, і все зрозумієш.
О Боже! Шмулі!
Якийсь інший світ. Я й не думав, що ми…
Нормально. Не хвилюйся.
Усі, знайомтесь, це Шмулі, це мій особистий водій «Убера».
Він дуже сором'язливий, будь ласка, не розмовляйте з ним.
Він раніше працював в Альбукерке, грав на фортепіано в храмі.
Тобто, на органі.
Тож, ми не будемо спілкуватись зі Шмулі,
але саме Шмулі озвучить наше шоу.
Добре, сідай, дорогенький.
Роби всі ці штучки, які ти робиш, гаразд?
Саме так!
Мало не забула. Нам треба знайти транс-жінку, яка добре співає,
і я зробила пост про кастинг на всіх платформах.
Тому діставайте телефони й робіть репости.
Настав час знайти нашу Мору.
- Дякую. - Нема за що.
Я хочу кетчуп.
У холодильнику смердить.
- Якого хріна? - Що?
Ти не можеш так просто брати й бризкати цією юшкою…
- Агов. Спочатку трясеш, потім вичавлюєш. - Господи.
Як ти взагалі виживаєш?
- Тобі теж, Арі? - Будь ласка.
- Давіно, тобі кетчупу? - Ні, дякую, Саро.
Ти вже знайшла нове житло?
- Де ти думаєш жити, Давіно? - Народе!
Я не кваплю. Я казала про взагалі.
Можеш залишатись. Я намагаюсь розпланувати…
Мора хотіла б, щоб ти лишалася, скільки хочеш.
- Що тут сказати… - Стривай.
Бо я не можу дивитись на некруто зварені яйця,
які ти їси без тостів.
До 12 не їм глютену. Після…
- У тебе на… - Боже.
- Облиш. Хай буде. - У тебе бруд на обличчі.
Лиши його. Витремо все, як доїси. Яка різниця?
Це Говард.
Це наш юрист.
- Говард. - Звідки він знав?
- Привіт. - Алі!
Алі.
Тільки тепер я Арі. Привіт.
Привіт, люба.
Саро.
- Що ви тут робите? - Ми ночували в її ліжку.
- Це так мило. - А що ви тут робите?
У мене тут зустріч.
У вас двох тут зустріч?
- Починай - Тільки після вас
- Ти юрист - Так, це правда
Але я здивований, що вона їм не сказала
Не сказала нам що?
Є заповіт Є її воля
Якби вам так сказати?
Мора раптом вирішила його переписати
Не вбивайте посланця
Годі, не зволікай
Це її побажання, і втручатись ми не мали права
- І ми не хочемо вас виганяти - Або давати копняка під зад
Але Мора лишила цей клятий будинок мені
Якого хріна?
Якого довбаного хріна?
Це наш дім Ви не можете просто так його забирати
Де цей заповіт? Дай почитаю
Нічого не зрозуміти
З чого б це Мато вирішила його поміняти?
Не можу казати за Мору Я не жила в неї в голові
Запевняю, вона була абсолютно при повному розумі
А вас узагалі не було поруч Тому й жалітись ви, діти, не можете
Тому Мора лишила цей клятий дім Мора лишила цей смердючий дім
Мора лишила цей клятий смердючий, величезний, з протягами
І, можливо, навіть з привидами, дім
Мені
Куди нам іти?
Ми не можемо піти додому
Я не був до цього готовий
- Просто рухаймося далі - Здається, це страшний сон
Якась нісенітниця
Напевно, ми весь цей час були сліпими
У кого є пісня? У кого є молитва?
У мене є покурити
Ми цього зараз не робитимемо, ні
Це все занадто Занадто багато всього
Я не можу дихати
Просто крокуємо далі
Залишаємо батьківську домівку
Куди ми йшли всі ці роки?
Я не можу це зараз прийняти
- Мато, ти нас чуєш? - Не можемо усвідомити
Розумом цього не осягнути
Чи є в цьому наша провина?
Ти сказав, що подзвониш Ти подзвонив?
Ти ж пообіцяв
Не будь мудилом
Я старався, як міг Ми ходили на бранч
Де ти був?
Боже, яке ж ти мудло
О, мої діти
Ця частина мене була заборонена
Я звертаюсь до вас із в'язниці
Я прагнутиму
Провести вас крізь найтемніші часи
Крізь підступний і жорстокий ліс
Це життя того варте
Усі ці роки
Це кохання того варте
Де ми були?
Усі ці роки
Це життя того варте
Куди нам тепер іти?
Усі ці роки
- Це кохання того варте - Куди нам тепер іти?
ТАБІР КОГЕНЕТ
- «Табір Когенет»? - «Когенет» означає «священниця».
Я вирішила знайти Ракель. Я їй подзвонила.
Навіщо ти це зробила?
А ось і вона.
Привіт.
Салют. Рада тебе бачити.
Джоше? Джоше.
Тут, типу, діти.
Так. Я просто…
Пробач мене. Пробач.
Що це за місце? Тут круто.
Я місцева капеланка.
Організувала літній табір Рош Ходеш для дівчаток-підлітків.
Готую їх до привітання й відчуття святкового дива від менструації.
Тут дуже мило.
Так, гарно. Тут справді гарно.
Ми могли б переїхати сюди.
Бо ми щойно залишились без дому, тож… Мора заповіла його Давіні.
Так. Ми почуваємось трохи у повній сраці, розумієш?
Чому б нам не поговорити всередині?
- Привіт. - Салют.
То в них усіх синхронізуються критичні дні?
Краще не обговорювати це при них.
- Класно. - Ага.
Дякую. Отже…
Боже. Я така рада тебе бачити.
Слухай. Я хотіла тебе про дещо попросити.
Я хотіла спитати, чи могла б ти, можливо, трошки побути рабинкою на похоронах.
Дівчата… Вибачте. Можете… Прошу, у нас особиста розмова.
- Це… - Вибачте.
Так, це буде в неділю.
Ага. Знаєш, у неділю в мене ніяк не вийде.
У нас це день… У дівчат у неділю кульмінаційна церемонія.
І ще, якщо чесно, я зараз вирішила трохи відійти
від, ну знаєте, усіх цих похоронів і скорботних подій.
Я вже кілька років не проводила обряди життєвого циклу…
Мені подобаються очі Бога. Вони надзвичайні.
- Що? - Тобто, очі богині.
- Точно. - «Когенет» — це «священниця». Ось чому.
Я знаю. Насправді я роздумую про те, щоб стати рабином.
Я думаю, з тебе б вийшов чудовий рабин.
- Правда? - Так.
- Дякую. - Є одна проблемка.
У них не було бат-міцви.
Барт-міцви?
І вони нічого не доводять до кінця.
Хапаються то за одне, то за інше.
- Пішли вже? - Ні, ми не можемо піти.
Я хочу спитати твоєї думки про кремацію.
- Так. - Я просто цікавлюсь,
бо нам треба рабин на неділю.
- Вона не згодна. - Це не…
- У нас є варіант. - Ні, немає.
- Нема! - Є кому провести службу.
- Вона не хоче… - У нас є інші,
і вони ось, перед вами.
- Якщо ви дасте… - Ні…
До речі, мама вже написала вам про чергову зміну дати?
Вона все пише й пише.
О, Господи. Замовкніть!
Чуєте, ви, блукаючі євреї
Я не можу бути вашою Марією Магдалиною й тамувати ваші біди
Тож, слухайте мене уважно, дітки Бо в мене для вас новини
Від журби нікуди не дітися
Вона всюди знайде тебе
Вона завжди позаду тебе
Це закарбовано в наших генах
Це наша особлива, суто єврейська емоційна форма синдрому дефіциту уваги
До того ж, усе це горе Його непросто подолати
Від злості нікуди не втечеш
Вона всюди знайде тебе
Вона завжди позаду тебе
Я думаю, вам трьом треба повідчувати це
Повідчувати усе це
Звичайні очевидні почуття, які ти маєш відчувати
Коли хтось вмирає
Не можна впоратися й пережити це гівно, поки не переживеш ці емоції
Ви відчуватиме, як усе горить, як печуть ваші очі
Треба повідчувати це
Ні, вам треба повідчувати
Треба повідчувати це
Саме так
Подивіться на мене
Я теж ненавиджу відчувати
На мені не лишається живого місця
Але для цього рабини й треба
Відчувати емоції всіх інших
А ти тікаєш від своїх почуттів
Наздоганяючи самого себе
Посеред Богом забутого місця
Але, принаймні, це місце
Очі богині, дівчата-підлітки
Крісла-мішки
Я сидітиму й відчуватиму все це
Чому такі божевільні люди, як я
Обирають таких божевільних, як ви?
Від емоцій нікуди не дітися
Вони знайдуть тебе всюди
Так
Вони знайдуть тебе всюди
Так
І що саме там написано?
- У заповіті? - Так.
Там написано: «Я залишаю будинок Давіні Реженне,
а всі свої прибутки я залишаю транс-спільноті».
Що за… Прибутки? Отже, за дім платять… За дім платять?
Так, платять, але я гадки не маю, що за прибутки.
«Прибутки йдуть транс-спільноті».
Що це означає?
- Про що вона? - Можеш його продати.
Боже мій!
Не розумію, навіщо вона лишила його мені.
Не розумію, навіщо звалювати на мене відповідальність.
Вона знущається наді мною. От про що це.
Знущається навіть після смерті.
Чому вона тоді просто не заповіла все ЛГБТ-центру?
Чому б їй не лишити все своїм дітям?
Мора була непростою дівчинкою.
Не уявляю, що ховалось за її шаленими каптанами
й збіса чарівними гавайськими сукнями.
Привіт.
Привіт, люба. Господи. Мені просто бракує слів.
Мені бракує слів. Бракує слів.
Так, звучить ніби в тебе забагато слів.
Ну, немає слів.
Ні, я розумію. Дякую. Я знаю.
Вибач, що отак зірвалась, і…
Облиш. Щойно ти подзвонила, я одразу кинув усі справи.
- Так. Пробач мені. - І я хотів сказати,
- усе в нормі. - Я читала.
Я забрав дітей. Заїхав…
- Дякую. - Нагодував їх.
Бачиш? Я ж казав, що вона тут.
Закі казав, що бабусю Мору вбив Голокост.
Діти, мама зараз сумує.
Стривай. Що? Ні. Це був серцевий напад.
- Це те, що тато сказав… - Так!
І там була пічка!
- Бабусю Мору мали… - Чекай.
- Я сказав… - Щось… Якась «мація».
Що? Ні, кремація.
- Я сказав «кремація»… - Чому це ти…
- Він сказав. - Кремація — це не Голокост.
Це абсолютно інша пічка.
Діти, я не говорив про Голокост.
- Ти незрозуміло висловився. - Не роби мене винним.
Мамо, навіщо під час Голокосту людей спалювали в печах?
Що?
Навіщо спалювали єврейський народ у печах?
Навіщо тобі взагалі було згадувати печі? До чого це все?
Я лише пояснював, що коли хтось помирає, існують різні види похоронів.
Був такий тип, Гітлер.
- Ну все. - Гітлер?
Слухай, ти сам про печі почав.
І, здебільшого він повчав людей,
що слід добре ставитись один до одного, якщо можеш.
Що? Ні! Гітлер був не таким.
- Мама — спеціалістка з історії Голокосту. - Правда?
А також, він є доволі хорошим прикладом того,
що якщо у вас є справді погана ідея,
не розраховуйте, що вам про це хтось скаже.
Чому не знайшлось жодної людини, яка б така:
«Знаєш, ні, я не думаю, що це гарна ідея».
Я розумію масовий ефект.
Ну, маси послідовників, пастух та вівці.
Я це все розумію. Проте…
Чому ніхто з його близьких друзів під час бранчу
або за вечерею не сказав йому: «На мою думку, це дуже паскудна ідея»?
Сумніваюсь, що Гітлер вечеряв із друзями.
Але всі так чи інакше вечеряють.
- Ти чого? - Звичайно, Гітлер вечеряв.
Я не заперечую, що Гітлер вечеряв.
З точки зору історії він не міг не вечеряти.
Але мамо, правда? Чому саме євреї?
- Так, серйозно. Чому євреї? - Чому євреї?
- Чому саме ми? - Діти, я…
Що в нас такого жахливого?
Нічого. Нічого жахливого в нас немає.
ЛГБТ-ЦЕНТР ЛОС-АНДЖЕЛЕСА КАМПУС АНІТИ МЕЙ РОЗЕНСТАЙН
Згортаймося. Час вичерпано.
Час іти, діти. Давайте. Усе. Виходимо.
- Вітаю, люба. - Привіт.
Мені сказали, що ти втратила подругу. Дуже тобі співчуваю.
Так. Дякую.
Усе сталося так швидко. Не знала, що ситуація настільки серйозна.
Спочатку було серйозно. А потім ні. А потім знову так, а потім…
Мабуть, у мене шок. Так. Я шокована.
Народе! Майданчик закривається о десятій. Ви всі про це знаєте.
Зараз 10.05. Побачимось на вечері.
Розходимось.
Ти могла не приходити.
Так, знаю. Я знаю.
Але якби я не прийшла, куди б мені було себе подіти?
Скайлер!
Привіт! Отакої! Привіт.
Привіт, пані Давіно.
Що ти тут робиш? Я не чекала… Чому ти повернулась?
Я пробувала прижитись, але не вийшло.
Так, ага.
Що зараз? Збираєтесь погуляти?
Так, ми хочемо пошукати роботу. А у вас немає вакансій?
Слухайте, зі мною вкупі не пропадемо. Я й раніше був безхатьком,
у якомусь сенсі досі безхатько.
Я просто хочу довчитись. Коли я переїжджала,
вони не знайшли мої шкільні атестати,
тому я не змогла б потім вступити.
Просто хочу закінчити й жити далі.
Я розумію.
- Я так втомилась. - Я знаю. Шкода.
Ну все.
Бувайте, пані Давіно.
Гаразд. О боже.
Бувай, Елайзо.
Бувай, Скайлер.
- Боже! Закривай скоріше! - Ну-бо.
О господи.
- Що це таке? - Жахіття.
У Лос-Анджелесі ніколи, бляха, не дощить.
Мама знову мені пише: «Як тобі вівторок чи середа»?
Можна перенести на вівторок чи середу?
- Вона з глузду з'їхала. - Саме так.
Я не можу повірити, що ти змусила Ріту віддати нашу дитину в дитячий будинок.
- Щоб захистити? - Як це?
- Це клята дурня! - Що?
- Він щойно сказав «Ріта»? - Ні, це не клята дурня.
Це кохання.
Це що, типу ми?
- Мої солоденькі. Ідіть сюди. - Мамо.
Любі, знайомтесь, це ваші допельганґстери.
Ти ставиш виставу про нашу родину?
- «Допельганґстери»? - Якщо так, то в жодному разі,
- Мора щойно померла. - У нашої родини чудова історія.
Тому ти хотіла перенести похорон?
Храм надає мені доступ до цього приміщення на
дуже обмежений термін, і я подумала перенести
- на понеділок. - Дату не міняємо.
Гаразд.
- Тут є ти, і ти… - Ага…
- і я. - Я почула.
А це мала бути я?
- А той — викапаний ти. - Ні.
Ні, він справді схожий.
Стривай, а що тут робить мій дилер трави? Мамо, що тут робить мій дилер?
Ні, це моя Мора.
- Я тобі не сказала. - Ти що, дилер марихуани?
Ну, я себе називаю радше цілителькою, але так, можна й так сказати.
Ага.
Я не розумію, як ти сюди потрапила.
Магія фейсбуку.
О, ось і каблучка. Боже. Ану, давай, знімай її.
- Що ти робиш? - Для вистави.
Мамо, я її ношу.
Мені вона треба для постановки, бо з нею
- Мора освідчувалась. - Я її ношу.
- Я її поверну! - Ні. Я її ношу.
Ми не дамо реліквію у виставу.
- Я вшановую Мору. - Що ти знаєш про шану?
- Перепрошую! - Вона для нас важлива.
- І для мене теж. - Ні, і крапка!
Гаразд.
Мамо…
Що?
Це складна розмова
У твоїх дітей є почуття й труднощі
У мене вони теж є
Звичайно, вони є
Я відчуваю, що ти занадто розводиш драму
Мамо…
Зупинись.
Переживати горе можна по-різному
Повір мені, мені непросто про це казати
- Просто скажи це, Саро - Скажи це, Саро
Просто пообіцяй мені не казитися
Не кривитись і не засуджувати
Не перебивати
А просто послухати
У мене є власні межі
Я не знала раніше, що вони є
Я повністю співзалежна людина
Роблю щасливими абсолютно всіх, крім себе
Власні межі
Так, я знаю це слово, межі
Це ніби лінія, накреслена на піску
Яка говорить: не підходь до мене
Але межі можуть бути гнучкі
У формі маленьких нагадувань
Як коли ти тицяєш малого котика
У носика…
Не торкайся мене.
А ще вони бувають темними лініями
Які з часом стають глибшими
Люба, чесно, мені не подобається
Куди нас заводить ця розмова…
Робиш це знову.
- Ти мене не слухаєш. - Ні, ти не слухаєш.
- Ти мене триґериш. - Що таке триґерити?
Це коли я хочу поділитись емоціями,
а ти знову все зводиш до себе, і цим мене травмуєш.
Як саме я тебе травмую?
Тим, що повністю ігноруєш наші особисті межі!
- Дякую. - Мої особисті межі!
Я вас благаю! Добре. Ви більше не почуєте від мене ані слова.
Я більше ніколи не висловлю свою думку при комусь із вас.
Щасливі? Задоволені?
Мамо, я тебе прошу.
Усе, що я хочу сказати, це те, що ми втратили одного з батьків,
і нам би хотілося, щоб ти уважно обирала слова й виявляла до нас належну повагу.
Ти просиш забагато.
Це мої особисті межі.
Ось твоя дитина
Ти подарувала життя Шматочку пухкої плоті
Ці валики, ці складки Вдихай кожний сантиметр
Цей малий досі прив'язаний до тебе
Моє серце, що б'ється, ось ти де
Геть з дому летиш на машині Я наговорила зайвого?
Мабуть, занадто пізно Не їдь дуже далеко
Я завжди хвилююся Це я вмію краще за все
Прошу, не забирай це в мене
Ти все ще моя дитина
Мої двері завжди відкриті
Ти знаєш, де лежить ключ
Я відчуваю все, що ти відчуваєш
Мені сняться твої погані сни
Я прокидаюсь від поганого 40-річного жаху
Як ти думаєш, як я почуваюсь
Ваші особисті межі мене триґерять
Коли я була твого віку, я завзято бралась за кожну справу
За все, що вона мене попросить зробити
Аби тільки вона не гнівалась
Я була подушкою, у яку вона кричала щоночі
Тому я пообіцяла, що ніколи
Не чинитиму так з дочкою
Я душила в собі свій гнів і смуток, щоб лишити місце для тебе
А тепер я починаю панікувати
А якби я годувала тебе грудьми
То точно, як кажуть, не втратила б цей магічний зв'язок
А якби я годувала тебе грудьми
А, як кажуть, віддалитись значно гірше для нас, ніж аб'юз
У всьому для нас винна матір
Звалімо все на матір
Яка віддає, як благодійний фонд Віддає все, як щедре дерево
Допоки не почуватиметься, як старий пень у лісі нещастя
Ваші власні межі мене триґерять
Якби ж я могла
Я б запхала вас назад у себе
У живіт, який ви мені подарували
З картою, якою ви б мене вели
І ви б потягнули мене за пуповину
Як ніжне м'яке нагадування
Розтягуючи мою вагіну…
Так, я все.
Мої межі розширюються
Я стиснула б міцно стегна
І залишила б вас там назавжди
Я не знаю, що таке межі
Не знала, що треба було їх мати
То звідки мені було знати
Про ваші?
Ваші власні межі мене триґерять
Зауваження?
Так. У мене є кілька.
Мені треба стригтись?
Знаєте, що?
Почнімо з самого початку.
ІМ'Я М. ПФЕФФЕРМАН МОРГ «ІЗРАЇЛЕВА ГОРА»
А куди ділася дерев'яна труна?
Мабуть, її не можна запихати в піч крематорію.
- Скринька така крихітна. - Її спалять?
Думаю, так. Вони ж наче… Я точно не знаю.
- Вони її будуть виймати? - Ні, залишать усередині.
Привіт.
- Ви родичі? Мене звати Дієґо. - Вітаю.
Привіт. Я Арі. Приємно.
- Вітаю. Джош. - Привіт. Я Сара. Приємно.
Отже, усі готові? Я увімкну апарат. Ви почуєте дуже гучний шум.
Мені треба відчинити ці двері, увімкнути цю штуку.
І вкотити цю скриньку в реторту. Допоможете мені з цим?
- Так. Залюбки. - Звісно. Зі скринькою.
- Можна починати. - Зараз?
- Так. - І куди далі її?
- Ось сюди. - Ага.
Добре.
- Господи. - О боже.
Я думала, це гардеробна.
- Це… - Так. Це саме вона.
Боже мій.
Трохи на мене.
- О боже, там так гріє. - Не…
Ні, там гаряче.
- Гаразд, попрощаймось. - Добре.
- Бувай, Мато. - Ми любимо тебе.
Перепрошую, народе.
Можливо, ви б хотіли самостійно увімкнути машину, щоб запустити процес?
Ми пропонуємо таку опцію для родини.
Це може зробити член сім'ї, або хтось інший, якщо хоче.
Увімкнути машину?
- Так. Я хочу це зробити? - А можна?
Я хочу це зробити. Прошу, так. Я хочу. Дякую.
- Так, так. - Добре, звичайно. Підходьте сюди.
Вмикайте.
Тепер ще один вмикач.
І останній.
- Дуже вам дякую. Дякую. - Дякую вам. Так.
Так.
- Треба прочитати кадиш. - Боже. Я не знаю кадиш.
- Байдуже. - Чорт.
Просто читай.
Як я не подумала, що ми будемо це читати.
Священниця.
ЦЕРКВА ЗБІРКА МОЛИТОВ - ІЗРАЇЛЕВА ГОРА
Секрет у тому, щоб межі… Залишались відкритими.
Тікай від секрету.
Покиньте батьківський дім
Я покажу вам іншу землю
Я благословлю ваше ім'я Поки ви будете плисти за течією
Покиньте батьківський дім
Я дам вам цінний урок
Я шануватиму всіх, хто шанує вас
Проклинатиму всіх, хто проклинає вас
І весь народ людський на землі
Буде благословенний тобою
А коли ви прийдете додому
Ви не будете більше самі
Покиньте батьківський дім
Що на вечерю?
Сподіваюсь, не м'ясний рулет знову.
Що в тому м'ясному рулеті взагалі?
Що в моєму рулеті?
Ну,
якщо так подумати,
я вже давно не бачив черепашку Начо.
- Здоров, дітлахи. - Привіт, мамо. Привіт, тату.
Можеш сьогодні наглянути за дітьми?
Хіба актор другого плану не має бути на другому плані?
Я не до тебе зверталась, Давіно, я говорила з телевізором.
Телевізор?
І що це ви, голубочки, уже задумали?
Голубочки?
Ну, я не залітав у те гніздо з 1969-того.
Морте.
Тату!
Удам, що нічого не бачила, й піду.
Алі, у мій кабінет, я хочу з тобою поговорити. Негайно.
Комусь зараз прилетить.
Віднині роль Арі Пфефферман грає Алі Пфефферман.
Ти померла від розбитого серця?
Воно було розбитим усе моє життя.
Дідусь поводився аб'юзивно. Мій тато просто нас кинув.
Я не знала, який батько тобі був потрібен.
Дуже важко, коли хтось бачить у тобі те, чого ти не хочеш показувати.
Пам'ятай, ніколи не пізно довести до кінця те, що почала.
А ще ось що скажу. Бабуся Роуз завжди хотіла, щоб в родині з'явився рабин.
Покиньте батьківський дім
Ти скасував мою бат-міцву,
щоб поїхати в якийсь транс-табір?
Це… Подолати велику прірву, велику прірву, велику прірву.
- Привіт. - Салют.
- Більше нікого немає? - Схоже на те.
Я змогла запросити кілька її друзів з центру.
- Це добре. - Ага.
А твої батьки ще живі?
Мама жива.
- Але ми з нею нечасто спілкуємося. - Шкода.
Напевно, я — це для неї занадто складно.
Співчуваю.
Останнім часом я думаю, що завжди…
Я завжди думала, що від мене були самі проблеми,
а потім на поміч приходила Мато й рятувала мене.
А тепер я питаю себе, чи створювала я їх для того, щоб Мато мене виручала.
Ти розумієш, про що я? Типу, вона тільки так
уміла бути батьком.
Тож, як ми тепер житимемо, коли її більше тут з нами немає?
Хочеш знати, що я думаю? Я думаю, що
для того, щоб ушанувати тих, хто нас покинув, треба впустити їх у наші тіла,
і тоді вони назавжди залишаться поруч із нами.
- Як чудово. - Так. Ми просто робимо вдих.
І впускаємо її.
Так. Так, вона з нами.
Я намагалася звільнити рабина. Я намагалась, але
таки не змогла цього зробити.
- То хай проводить. Ні. - Саро. Облиш.
Він їхав з Вест-Ковіни,
- і ми вже заплатили… - Усього 25 хвилин їхати.
Не в годину пік. Півтори години.
- А я летіла з Ізраїлю. Ізраїлю. - З ввічливості.
Це тільки на сьогодні, а після цього, даю слово,
відтепер ти — наш сімейний рабин.
Гаразд.
- Привіт. - Салют.
Ми просто хотіли тобі сказати,
не тільки за себе, але також від імені Джоша, Шеллі й Мати,
що дім безперечно твій. Просто…
- Безумовно. - Безумовно. Тобто, не лише законно,
ми знаємо, що він має належати тобі.
Просто роби з ним, що заманеться, добре?
Дякую.
Так. Дякую.
- Привіт. - Салют.
Як ти?
- Усе чудово. - Так?
Так. Життя вирує. Я з деким зустрічаюсь, тож, щаслива.
- Це прекрасно. - Так.
Нам усім просто потрібен хтось.
Так. Хтось добрий, різносторонній.
Бажано не егоцентричний мудак.
Це все так важко.
Мойше приїхав.
Привіт.
Ну нарешті. Мій хлопчик. Так приємно тебе бачити.
Привіт.
Я така рада, що ти приїхав.
Це Закі й Елла.
- Мора Пепперман народилася в… - Пфефферман.
Народилась у 1945 році, у сім'ї Мойше та Роуз Пепперманів…
- Пфефферманів. - …у районі…
У районі Бойл-Гайтс міста Лос-Анджелес.
Мора зв'язала себе шлюбом з Шеллі Ліпкінд, і в них народилось
троє прекрасних дітей: Сара, Джошуа й Алі.
- Алі. - Арі.
Мора була визнаною викладачкою й письменницею.
Вона була подругою, бабусею, й обожнювала подорожувати.
Вона ненавиділа подорожувати.
Коли прийшов Авраам, охоплений скорботою, оплакувати Сару,
він підняв свій погляд від померлої, мовив до хетів і сказав:
«Незнайомцем і чужинцем оселився я серед вас.
Безкінечною є могутність, як і любов,
яку ви виявляєте через раба Ізраїлевого».
- Коли ти співатимеш? - Наприкінці.
Співай зараз.
- Справді? - Так. Прошу тебе.
- Зараз. - Гаразд.
«Ми прийшли шукати спокути й просити твого пробачення.
Доведи нас до покаяння і навчи нас…»
Перепрошую. Вибачте. Це чудово.
Дозвольте мені закінчити вашу промову? Дуже вам дякую.
Дякую. Справді.
Нехай у неї все буде добре
Вона випурхнула сьогодні з гнізда
Дай їй знайти свій шлях
Я можу тільки помолитись за неї
Дай мені вільно дихати
Вона випурхнула сьогодні з мого гнізда
Нехай у мене все буде добре
Я не можу нічого вдіяти, тільки молитись
- Просто вгамуй моє серце і втамуй голову - Вгамуй серце і втамуй голову
Дай мені знак Дай мені надію
Дай мені знак і вкажи шлях
Заспокой мій розум, який переписує слова минулого
Які я мала б сказати, але не сказала
Настав час нагадати собі, що вона не належить мені
Вона вирушила вперед
У нас усе буде добре
Ми всі колись випурхнемо з гнізда
У нас усе буде добре
Нехай наші молитви звучать голосно
У нас усе буде добре
Допомагайте один одному, проходячи цей шлях
І у нас усе буде
Добре
Нехай у нас усе буде добре
Боже мій. Я й не знала, що ти прийшла.
- Так. - Я тебе не бачила.
Так, не хотіла тебе турбувати. Привіт.
У тебе немає волосся.
- Ти в нормі? - Так.
Я очікувала побачити щось типу полігамної дитини в тебе на колінах.
Так, ні. Я зрештою обрала план Б.
- Так, я знаю, але… - Так, шанси були.
- Це було б дуже мило… - Ага.
…з твоїм волоссям, в окулярах і з твоїми веснянками.
- Колтоне. - Привіт.
- Що ти тут робиш? - Ми побачили пост на фейсбуці.
Ми дуже співчуваємо. До речі, знайомся, це Кейденс.
Кейденс, це Джош, мій біологічний батько.
Приємно познайомитись.
А ось це Брейден.
- Привіт. - Так. Потримай.
Дідусь Джош.
- Ось так. - Привіт.
А в тебе чудово виходить.
Дідусю Мойше, ви раніше колись були пра-прадідусем?
Я що, настільки старий?
Знаєте, кажуть, що дитина на шиву — це дуже благословенний знак.
А що таке шива?
Так, так, так. Малий нащадок.
- Привіт. - Салют.
- Як справи? - Я залягла на дно.
- Нам усім треба залягти. - Чому це?
Праві стали маріонетками в руках лівих.
Вони крутять лівими, як хочуть.
Потім ліві зжеруть самі себе. Ми поглинемо один одного.
Усе завжди за тим самим сценарієм. Ще раз, і ще.
Це збіса моторошно.
- Так. Ага. - Що за… А це що, бляха, таке?
- Це каблучка тітоньки Гіттель. - З Берліну?
- Ага. - Так?
Тобі не можна це носити.
Це якраз приклад того, що нині відбувається.
Так. Дай краще я…
Вони шукають нас, полюють на таких, як ми.
Вибіжимо по веганські пончики?
- Я не можу піти. - Годі тобі, ти обожнюєш пончики.
- Я знаю. - Добре.
Але знаєш, зараз шива Мата, тому я все ж таки…
- Так. - …залишусь.
Якщо що, в нас тут є… Руґелах.
- Привіт. - Салют.
Хотіла висловити співчуття.
Дякую.
Привіт, Барб.
Привіт.
Ми з Барб… Ми знову разом.
Адже ми зрозуміли, що бути у світі одна без одної, це дійсно…
- Так… Правильно. - Важко. Так?
- Ага. - Нестерпно. Зараз набагато краще.
Так. Ну, а я з Леном, і в мене є все, що треба, тому…
- Ти виглядаєш щасливою. - Так і є.
- Ми теж. - Так.
Тобто, авжеж, не сьогодні. Ти мене розумієш.
- Народ, там цілий басейн. - Нам можна поплавати?
- Так. - Ви тут виросли?
- Ага. - Він величезний.
Дитинство було щасливим?
Воно зробило мене мною.
Мама не прийшла.
Мабуть, репетирує ту мерзотну постановку про нас.
Ти в нормі?
Так.
- Спочатку це було як… - Мамо, як довго це буде?
Переписуючи життя
Чіпляючись за хвору мудрість
Сподіваючись, що буде всепрощення
Благаємо
Щоб пережити найпохмурішу погоду
Пройти разом крізь безжальний ліс
Це життя того варте
Життя
Це життя
Так багато людей.
Забагато грошей розтринькали на їжу.
Ти бачила, яка вона там довжелезна? Та копчена чечуга?
Нічого доброго не буде. Кажу тобі.
А ще вони купили замало гірчиці й цукрозамінника.
- Це… - Гірчиці й замінника.
…просто купа євреїв, які просто роблять єврейські штуки.
Постривай. Ти що, єврейка?
- Серйозно? - Шеллі.
Я й гадки не мала, що ти єврейка. Тепер ти взагалі моя фаворитка.
- Ні, ніс — не завжди показник. - Слухай.
Ніс нічого не доводить. Не завжди.
Народжена та вихована, але втекла зі штетла,
так би мовити. Але там просто не склалося, тому…
Знаєте, я знайшла себе в іншому.
Вийшло щось середнє між буддисткою, католичкою і, не знаю, духовною вікканкою.
Мені якраз.
- Вікканка, це ж наче відьма? - Так, я трохи відьма.
Єврейська відьма.
- Я єврейська відьма. - Отакої. Мені подобається.
Дякую.
Що таке.
Ти так схожа на неї.
Я завжди відчувала, що вона моя башерт.
Ти знаєш це слово, бо ти єврейка.
Ага.
Вона була призначена мені долею.
Моя споріднена душа.
- Споріднена душа. - Моя половина.
А тепер, коли її не стало,
здається, частина мене постійно продовжує запитувати,
а чи відчувала вона те ж саме.
Ти була іншою Ти була дотепною
Ти була справжньою
А твоє кохання було наче хвиля, яка відкинула мене якнайдалі від себе
Але ти ставиш питання, на яке я вагаюсь відповідати
Я знала, що ти призначена мені
А твої туфлі…
- Мої туфлі? - Дозволь мені завершити.
У тебе вузький тридцять сьомий, твій смак завжди такий розкішно стриманий
Твоя різнобарвна колірна гамма: каштановий, кремовий та карамельний
Комфорт завжди важливіший моди Усе просто й невигадливо
О, я знала, що ти призначена мені
І я молилась, аби знайти спосіб подолати цей смуток
І тоді в моє життя прийшла крихітка Шеллі послана мені з крихітного раю
Твої туфлі були для мене чітким знаком Що треба покінчити з цією облудою
Я так і не змогла їх носити Бо ноги боліли до біса нестерпно
Ти була вірною Ти була люблячою
І ти була моєю
Я була собою при тобі майже завжди
А коли не була, я була вдячна
Що ти вміла на це закривати очі
Це було більше, ніж просто взуття
Це була ти
Ти була чудовою дружиною і навіть ще кращою матір'ю.
Пробач собі, Шеллі.
О Господи. Не можу повірити, що всі ці люди досі тут.
Шива ніколи не скінчиться.
Нам що, справді треба жити так цілий тиждень?
Я спала з половиною всіх жінок на другому поверсі.
Або хотіла б переспати.
Ти спала з більше, ніж половиною.
Це занадто дивно, що смерть мене заводить?
Ні.
Ось ви де. А я вас шукаю.
Ми тут.
Відпочиваємо.
Там просто нестерпно ніяково.
Боже, там дуже дивно.
Знаєте, що подумали діти про Мору?
Вважають, що вона в Голокості.
Елла спитала мене, чи померла вона в Голокості,
бо саме так вони уявляють собі смерть.
Я теж десь так її уявляю.
Знаєте, про що я іноді думаю?
Що нам треба рівнозначна, але протилежна реакція на Голокост.
Не щоб забути, а щоб пережити Голокост.
Що, перепрошую, якою взагалі може бути рівнозначна, але протилежна реакція
на Голокост?
Шість мільйонів людей, усі водночас разом радіють і святкують?
- Так, але 12 років поспіль. - Це було не 12 років.
Це було 12 років. Якщо з початку до кінця.
Господи,
я скасовую свою виставу.
- Що? - Вона для мене не така важлива.
А ви важливі.
Вас ніким не замінити.
Мору ніким не замінити.
Мої бідолашні любі діти.
Ви втратили її.
Я не втримала її.
Я не втримала вас.
Я намагалась триматись за вас.
Це різні речі.
Усе гаразд.
Знаєте, що найбожевільніше?
Сьогодні, саме в цей день, річниця
скасованої бат-міцви Арі.
Я навіть пам'ятаю свій уривок з Тори.
- Стривай. - Почекай.
Пильнуй, щоб ніхто не пішов.
Привіт.
Як усе було?
Жахливо.
Тебе дуже не вистачало.
Ага.
Пробач, що так сюди вриваюсь.
Пробач, що не змогла прийти. Сподіваюсь, ти розумієш, що…
Звісно. Безумовно. Я все розумію.
- Гаразд. - Так.
Горе не схоже на океан.
Воно теж накочується хвилями. Але, на відміну від океану,
від нього не можна відвертатися.
Я уявляю, наскільки тобі боляче, і наскільки це важко.
Але треба прийняти це.
- Я приймаю. - Це добре.
- І… - Це наштовхнуло мене на думку,
наскільки я не був поруч і нічого не робив
для своїх близьких, для тих, кого я люблю.
І я починаю усвідомлювати, що хочу якось себе проявити.
Тож я тут подумав, що можна було б влаштувати для Арі несподівану
бат… Бар… Барт-міцву?
Але мені знадобиться Тора.
- Сьогодні? - Так. Я знаю.
Так. У вас зараз шива.
Це буде найгірший час для барт-міцви.
Абсолютно навіжена думка.
Так, і в нас там якраз сидять усі старі.
І вони всі в костюмах.
- Джоше Пфефферман! - І в нас є стільці й столи.
І до того ж, Лех-Леха.
Що нам втрачати? Зараз або ніколи.
Це божевілля.
Я знаю! Знаю. Це безумство.
Боже. Гаразд, пішли.
- Що з тобою поробиш. - Справді? Дякую.
Ну от і все, до чого ми дійшли
Після всіх цих років
Прагнучи впевненості
А ми, нащадки
Спимо в їхньому великому ліжку
Вони навіть не слухали слова рабина
Якась обітниця в день весілля
Дбати про нас, щоб ми були нагодовані й у гарному настрої
Так вони й робили, поки були з нами
Але що пішло не так? Що наробив час?
Чорт забирай
Я такий самий, як і вони
Я зліплений їхніми руками
І таким божевільним, як ти
Потрібні такі божевільні, як я
І таким божевільним, як ти
Потрібні такі божевільні, як я
І таким божевільним, як я
Потрібні такі божевільні, як ти
Щоб бути разом
З тим, з ким можна
Бути божевільним
І зараз ця стара пісня на новий лад після всіх цих років
Сподіваюсь, я не схожа на якесь ледащо
Але якщо раптом схожа, кохання моє
Боже, ось тобі моя розповідь
Пообіцяй більше не вірити в добро й зло
Пообіцяй більше не вірити в цю стару пісню
А якщо ти не хочеш мені підспівувати
Скажи слова вголос
Поки вони не стануть простими Скажи їх голосніше
Це було просто?
Усе решта буде простим
У тиші У храмі
Там ми це знайдемо
І божевільним людям, як ти
Потрібні божевільні люди, як я
І божевільним людям, як ти
Потрібні божевільні люди, як я
І божевільним людям, як я
Потрібні божевільні люди, як ти
Щоб бути разом
З тим
З ким можна бути божевільним
Бути разом
Будьмо божевільними
Божевільними
Божевільними, божевільними, божевільними
Будьмо божевільними
Можливо, але…
Господи.
- Привіт. - Салют.
Дякую.
Шеллі.
Іди сюди.
Знаєш, що? Джоше, зупинись.
- Розвернусь. - Чого?
Ми рухаємо столи.
- Стій. - От що.
- Зупинись, щоб розвернутись. - Чому цей уперед?
Це може бути стіл для Тори.
Поставмо його трохи назад.
Де ви це знайшли? У вас там удома ковчег, чи що.
Так, ковчег у нас є.
Це таліт Мори.
Покинь батьківський дім Я покажу тобі нову землю
Я буду шанувати тих, хто тебе шанує І проклинати тих, хто проклинає
І благословлю тобою весь народ земний
А коли ти дістанешся дому
Ти вже не будеш сам
Я обіцяю завжди бути поруч
А коли ми дістанемось дому
Ми вже не будемо самі
Покинь батьківський дім
Ні. Шеллі?
Чудово. Просто прекрасно. Ти прекрасна.
Шеллі? Шеллі, не можна аплодувати після читання Тори.
Перепрошую. Що?
Ми не аплодуємо після читання Тори.
Ми кажемо, «Яшер Коакх».
Існує багато правил, що можна робити після Тори, а що ні.
- Добре, Джоше, допоможи мені. - Так.
- Нічого не втямлю. - Я зрозуміла.
Тепер ми звернемося до Тори й прочитаємо кілька молитов.
Стільки правил. Забагато правил.
Просто жахіття. Усе нормально. Крім страху й самозневаги.
Усі постійно зациклюються лише на проблемах. А потім, бач…
У нас євреїв, дуже болісна історія
Ми обрали сагу співати в мінорі
А співаємо ми її, щоб не забувати про біль
Не забувати про нашу ганьбу
Тому наші пісні завжди звучать однаково…
О, Боже.
Мушу визнати
Я сама люблю влаштовувати айдл-дайдл день
- Айдл-дайдл день - Я підтверджую
- Має бути кращий шлях - Кращий шлях
Навіть, коли ми промовляємо молитву
Ми молимося стоячи, а потім молимося сидячи
Як ці навіжені, то туди, то сюди
Це закарбовано в нашому ДНК
Бідолашні євреї
Послухайте
Я знаю, що нам, айдл-дайдлам, треба
Нам потрібен Щастекост
За всі життя, що ми втратили
За весь біль у кожному з нас
За який доводиться платити дорогою ціною
Шість мільйонів — це вам не жарти
Ми виграємо за числами жертв народу
Нам треба свято для душі
За цей Чемпіонат з геноциду
І всі разом!
Щастекост, Щастекост
Не хвилюйтесь Ми завжди пам'ятатимемо
Щастекост, Щастекост
Рухай дупою, доки не спітнієш
Не концентруйтеся на концтаборах
Концентруйтесь на співах і танцях
Заведіть новий роман
Я даю цьому бовдуру другий шанс
Ісус був розп'ятий
Ясна річ, це дуже трагічна втрата
І він помер за гріхи нас усіх
А нам на шкірі вибивали номери
І всі разом!
Щастекост, Щастекост
Так Ми перейшли межу
Щастекост, Щастекост
Тому ми й почуваємось добре
Щастекост, Щастекост
Виживіть і влаштуйте шоу
Щастекост, Щастекост
Тепер радість — це все, що нам відомо
Так
- У євреїв є місце в історії - Я не замінюю історію
- Я позбуваюся горя - Болісної історії
Відганяю тривоги
Підбадьорюю свою айдл-дайдл-ді
Щастекост, Щастекост
Піднімемося з мешу-мешу-мешуґ
Щастекост, Щастекост
Нехай рани наші всі загоюються
Ми зруйнуємо це все
І побудуємо все наново
І ми обіцяємо не ховати очей
Так
Щастекост, Щастекост
Нумо, нумо, нумо так
Підспівуйте
Щастекост, Щастекост
Так, чорт забирай Ми перейшли межу
Щастекост, Щастекост
Нам добре
Щастекост
Пропусти через себе весь біль
Нехай він розливається по наших жилах
А коли ми дістанемось додому
Ми вже не будемо самі
І ми обіцяємо бути поруч
Щастекост, Щастекост
Так, чорт забирай Ми завжди пам'ятатимемо
Щастекост, Щастекост
Рухай своєю дупою, доки не спітнієш
Щастекост, Щастекост
Переживіть це, влаштуйте шоу
Щастекост, Щастекост…
Агов, у мене тут барбекю.
- Усім привіт. - Привіт!
Хто хоче халу?
Щастекост, Щастекост
Щастекост!
Творчий керівник Альбина Саженюк ш