טרנס-פרנט
אני יוצאת הרבה בזמן האחרון
בכוונה
למצוא מישהו.
לפחות זה לא היה רק סקס
אלא הרעיון שאמצא
את האדם שלי...
כי בזמן האחרון
אני לבד.
אני מרגישה שהעולם נורא.
מעיק.
החרדה...
אני מרגישה שאני מחוץ לעולם.
ואז,
פוגשים מישהו.
רואים הכול ברור יותר וזה...
זה המכלול.
פתאום אני שוב בתוך העולם.
אלוהים,
תן לי את השלווה
לקבל את הדברים שאין ביכולתי לשנות,
את האומץ לשנות את אשר ביכולתי
ואת התבונה להבדיל ביניהם.
כמה זמן זה עוד יימשך?
כמעט סיימנו.
האם הבטיחה לך פרופסור מקינאו משהו בתמורה למין?
לא, מובן שלא.
כסף או עוד שיעורים ללמד?
לא.
לזלי לא כזאת.
את מערערת על העובדה שניהלת קשר מיני עם פרופסור מקינאו?
החיים האישיים שלי לא מעניינכם.
אני סטודנטית לתואר שני, לא ילדה.
אבל אנחנו צריכים לחקור כל תלונה.
לא עשו לי שום דבר,
אתם מבינים?
היינו חברות, עמיתות, מאהבות.
מעולם לא הגשתי תלונה.
ארבע סטודנטיות אחרות הגישו.
אחת מהן סטודנטית לתואר ראשון.
ידיעה שהתקבלה זה עתה...
אני נוסעת לישראל.
כן. ארץ הקודש.
ביקשו שאציג מאמר
בכינוס ליהדות ומגדר באוניברסיטת בר-אפיק.
ואני איעדר לשבועיים.
כן, בסדר.
בהיעדרי אשמח מאוד אם תצפו באירוע בשידור חי.
כמה מכם יצפו?
תודה. זאת בהחלט חובה.
בואו נקווה
שאתקבל שם טוב יותר מהיהודי האחרון שנשא דרשות.
פרופסור פפרמן, סוף!
יש!
לעזאזל. -מה?
שכחתי לחתום על אישור לטיול של אלה.
איזה טיול? -היא יוצאת לאיזו חווה.
היום?
כן, זאת פינת ליטוף או שטות כזאת.
"נוטס ברי" או משהו כזה?
כן, יש שם גורים.
יש כבשים וחזירים
ועזים וטלאים קטנים ודברים כאלה.
לעזאזל.
אני אחתום אחר כך.
שלי פפרמן,
את מריחה את צינור הפליטה?
רוזלי רולמן.
משאית ההובלה שלך עומדת כאן, במנוע פועל, יותר משעה.
מה הבעיה שלך, רוזלי? החיתול שלך צמוד מדי?
זה מנוגד לכללים של השכונה. -הכללים של השכונה!
הכללים של השכונה. -כן.
המקום הזה הוא כמו דיקטטורה.
זה גרוע יותר מאמריקה.
אני שמחה שאת עוזבת. -את יודעת מה?
יש לי בן יפה ונפלא
שהזמין אותי לגור איתו. -קדימה.
לך אין אף אחד כי את זוועה.
אני מתחילה חיים חדשים בסילבר לייק... -צאי מכאן!
שם מעריכים אמנים כמוני.
תשתקי. -נכון, ג'ושי?
סלקי מכאן את המשאית.
לכי לעזאזל, רוזלי. את ושכונת הגוויות הזו!
טושי!
ג'ושי!
טוש! טוש נוש!
אני רעבה!
ג'ושי!
הנה אתה.
שמעת שקראתי לך?
כן, שמעתי אותך.
כל השכנים שמעו אותך.
תפסיק. למה לא ענית לי?
אימא, אני מנסה לנוח כאן, בסדר?
אתה עייף, מותק? -לא, אני בסדר!
אבל האנרגיה שלך
היא כמו שרפת גז במטבח.
יש מקרה חירום? -יש שרפה בבטן שלי.
אני רעבה.
אתה רוצה ללכת איתי לגלסון לבר החם?
יש שם בית קפה חיצוני נפלא בפנים.
מוקדם מאוד.
השעה חמש.
כן, זה מוקדם. אני אוכל ארוחת ערב רק בשמונה.
אבל את יכולה ללכת.
בסדר. -בסדר.
תפסתי אותך!
אתה התופס.
אבא. -אבא.
אבא, יש עוד מישהו בבית.
שלום. -אבא, אני מפחד.
אבא, יש עוד מישהו בבית. -מה?
לא, אין.
שלום, מה שלומך?
מי את בדיוק? ואיך...
אני אלי, אני גרה למטה.
חכי רגע. תיכנסו פנימה.
תיכנסו לבית מיד.
שלום.
שלי, שלי.
היי! -בסדר. היי.
שלום, בואי נחזור לאחור, בסדר? -היי.
מי את ואיך נכנסת לחצר?
אני גרה בדירה כאן, פשוט יצאתי...
את גרה כאן עכשיו? -כן.
אבל באייר-בי-נ-בי
לא אמרת שאחלוק את הנכס, את מבינה?
טוב, זה...
אתה יכול לבוא להסתכל, זה נפרד לגמרי.
בואי נלך לראות, בטח.
התריסים מוגפים ו...
שום דבר לא מחובר או פתוח.
יש דלת, אבל היא סגורה. -בסדר.
הדאגה שלי היא הפרטיות של המשפחה שלי.
אני צריך להיות מסוגל ללכת בכל מקום שארצה
ולהיות איך שאני רוצה להיות בלי שהביטחון שלי יופר.
אני שומעת אותך.
אני יודע שאת שומעת אותי,
וזה מדאיג אותי כי את כאן למטה.
את רואה דברים שאני לא רוצה שתראי.
לא שיש משהו... נכון?
אם היא רוצה לראות דברים היא יכולה. אבל זה לא משנה, בסדר?
אני רוצה להיות מסוגל ללכת בביטחון
בכל מצב רוח ובכל לבוש
בידיעה שלא יסתכלו בי.
בכל מקרה, בשביל הנוחות של המשפחה שלי, אל תהיי בחצר.
הבנתי. תודה.
זה יהיה מצוין. -בסדר.
אני אסגור.
בואו נלך עכשיו, בסדר?
- קאנטרס פיירפקס מסעדה, פתוחה 24 ש'. מאפייה, מעדנייה -
אתם רעבים?
בוקר טוב. -בוקר טוב. היי.
אתם רוצים עוגיות שחור-לבן?
כן, זה רעיון טוב.
אפשר לקבל 12 עוגיות שחור-לבן? -כן.
ופנקייק תפוחי אדמה.
מכונת מסטיקים! -זה לחנוכה, אבל, בסדר.
אבא, יש לך מטבעות? -פנקייק תפוחי אדמה.
ואפשר לקבל את שני הסוגים של הלקס?
לא, אין לי מטבעות. -מצאתי מטבע.
אין לי מטבעות.
זה כיף.
כדאי שנקנה בורשט. תעמיסי, מותק.
אני יכולה לקבל דג שלם? -תראו את הדג.
בטח. -בואו הנה, תראו את הדג.
זה יהיה כיף.
רגע, יש לו עדיין עיניים! -הוא גדול.
כן, אלוהים, תראו.
יש לו ראש שלם. זה מושלם. -העין שלו נראית כמו פנינה שחורה.
זה... -זה כמו...
הם זוכרים אותנו? -הייתה לנו הזמנה קבועה.
הייתה לנו כאן הזמנה קבועה.
הצילו. -במשך שנים. משפחת פפרמן?
אתה מכיר את השם?
אני לא זוכר.
אתם יכולים לשלם בקופה.
בסדר. הייתה לנו.
והילדים, אני נשבעת!
כאילו הם סובלים מתסמונת סטוקהולם.
הוא אומר שהוא אבא שלהם, אבל הם גרמנים והוא לא.
כמה אנחנו?
חשבת שהם ישכבו כמו גופות?
כן, אם אתם שוכרים בית של מישהו אחר,
זה לא הבית שלכם פתאום. -אני מצטערת.
לא, אתה לא מבין מה אני אומרת. -כמה אנחנו?
אם קשה לך להיות שם, למה את נמצאת שם?
כמה אנחנו? -אחד, שניים, שלושה...
שלום! -ושרה, זאקי, אלה, לן.
אימאבא, בריינה, סיימון...
תפסנו דג! -יש לנו דג.
כמה אנחנו? הבאתם הרבה אוכל.
רגע. -רגע אחד.
הרגנו אותו. -אלוהים!
הוא ענקי.
חבר'ה, תורידו את הנוזל של הדג מהדלפק. שימו אותו על הצלחת.
מותק, זה גדול מדי.
הבאתי הרבה בייגלס.
כמה שילמתם על כל זה? -יש לנו דג מת.
אלף דולר. -דג מת?
מספיק! -כן, דג מת.
אלף דולר אמתיים.
שלום! יש שם מישהו?
סליחה שאיחרנו.
הייתי קרובה מאוד. -מה זה?
אלה שאר הדברים של סבתא רוז.
לדעתי, אימא רוצה שתבדקו אותם.
אלוהים, אני זוכרת את זה! -סליחה שאיחרתי.
דודה בריינה, באת עם אימאבא? זה נהדר.
נסעת בכביש חמש או ב-101?
כן, שלום. -נחמד לראות אותך.
נחמד לראות גם אותך. -זה היה של סבתא רוז?
אלוהים.
לא רציתי למסור את כל הדברים האלה אחרי שסבתא נפטרה.
זה נהדר! -אני נותנת לבחורות לראות.
תראו את זה. זה...
זה טוב בשבילך, אני זוכרת את זה.
לא, זה יפה, אבל... -זה מדהים. תסתכלו בזה.
זו השמלה המקורית. -אני יודע.
נראה לי שזה לא יתאים לך.
אבל אני רוצה למדוד את זה.
יהיה בזה עש.
אלוהים.
זה!
אהבתי את זה! -זה מגניב.
היא תפרה את זה. -זה ממש מגניב.
את זוכרת את זה? היא סרגה את זה בעצמה.
אתם יודעים כמה עש יש שם? -יש סיכוי שיש פשפשים?
היא תמיד אהבה אותך, אלי.
אלה. -אלוהים! תפסיקי לצרוח.
זה רק קסם.
בכל מקרה, את נוסעת לישראל.
כמה שעות הטיסה, 14,15 שעות?
אין לי מושג.
אני חושב שמגניב שאת מלמדת שוב, מוארה.
אני חושבת שזה נהדר. -הם נהדרים, אני אוהבת את זה.
מה תעשי שם בדיוק?
בישראל? -כן.
קוראים לזה...
פתיחת הכינוס. -פתיחת הכינוס,
משתמשים בזה כפועל.
"יהדות, המלחמה הקרה ומגדר", זה השם של ההרצאה שלי.
וואו. -איום משולש.
ברצינות? זה מגניב כל כך. -ברצינות. זה מגניב כל כך.
אני חושבת שאנחנו צריכים להרים כוסית.
בואו נרים משהו. -מזל טוב.
למוארה, לחזרתך לאקדמיה.
בשנה הבאה... -למולדת.
לחיים. -הייתי רוצה לנסוע לישראל לפני שאמות.
נטעתי שם עץ. -אימא, היית בישראל.
כולנו נטענו עץ.
אני חושבת שזאת הונאה.
לא, זאת לא הונאה.
כבר היה אמור להיות יער.
שרה נסעה. נכון?
הוא בנגב. -נסעת בשנה השנייה במכללה?
כן, הפעם הראשונה שעשיתי למישהו ביד.
אלוהים! -מה היא אמרה?
אלה!
-באמת, סיימון, שרי, בבקשה.
בואו נעבור לקינוח.
הילד השמנמן שלי רוצה קינוח?
כולם עדיין אוכלים? -בכל מקרה, רגע,
מתי ייגמר משחק הגולף?
לן, באמת? אנחנו מוכרחים?
זה יום ראשון. תהיו בשקט.
אני לא שומע את הלחישות כשכולם מדברים.
זה לא נגמר, זה היופי בגולף.
זה כל כך של גויים.
גברים מבוגרים עם הכדורים שלהם.
את בסדר? -כן.
באמת? -כן, אני בסדר, נעים לי.
השמיכה של סבתא רוז.
אלוהים, זה מצוין. -אני יכול לזרוק את הדג?
לא. -בבקשה?
אלה! -זו גופה מתה.
לא סיימתי איתו.
נוכל לדבר על ישראל לרגע?
התחלנו.
סיימון, מה עשית?
הם צריכים להתגבר על זה. הם צריכים לקרוא לזה ישראלסטינה או פישראל.
דודה בריינה, הוא עושה את זה שוב.
אני אומר לכם מה הבעיה בפתרון של שתי מדינות.
זה נשמע יותר מדי כמו הפתרון הסופי.
הוא נחתך שוב באצבע. -אלוהים. אלה?
לא עשו לי שום דבר.
בכלל לא הגשתי תלונה.
ארבע סטודנטיות אחרות הגישו. אחת מהן סטודנטית לתואר ראשון.
היינו חברות. עשו לי. -תואר ראשון.
עשו לי.
- 1994 -
ילדים, דודה בריינה ודוד ג'רי באו.
מה קורה כאן?
דוד ג'רי. -כן, כן.
את כמו דוגמנית, שרה.
תודה. -כן.
רגע, זאת אלי?
בת כמה את עכשיו?
אלי, בואי להגיד שלום. -נהיית ממש גדולה.
את נראית מצוין. את נראית בריאה.
למה את כזו ביישנית? -אני...
את לא גאה בעצמך, אלי? -תחבקי אותו.
אני לא יודעת. -אלי, מה מעכב אותך?
קדימה, תני לי חיבוק.
אל תהיי ילדה מפונקת.
קדימה, אלי, תחבקי אותו!
זה רק חיבוק.
זה לא שהוא רוצה להיצמד אלייך כדי להרגיש את הציצים שלך.
מובן שלא. תעשי את זה. -למה את יהירה כל כך?
אני מחבקת את הדוד שלי כל הזמן.
זה רק חיבוק. -זהו.
את פורחת.
זאת הילדה שלי!
כן!
את רואה? זה לא נורא.
תראי אותך. -היא הופכת לאישה.
נכון שזה כיף?
אני באמת חושבת שכדאי לעשות את זה בכל שבוע.
בכל שבוע זה הרבה.
לא, תהיה לנו הזמנה קבועה ב"קאנטרס".
אני חושבת שזה רעיון מעולה.
אני רק אומרת, אתם לא צריכים לבוא בכל שבוע,
אבל יש מקום. -יש למישהו כדורים נגד כאבים?
יש לי טיילנול עם קודאין.
לא, בלי קודאין. -זה עושה עצירות.
את צודקת, קודאין גורם לעצירות.
ממש גורם לעצירות. -לא, באמת.
לא אבלה עוד שנייה מחיי בהאזנה לדודה בריינה לוגמת קפה ברעש.
ואימא? עם העצם של הדג והקיסם לשיניים.
למה את רוצה לעשות את זה בכל שבוע?
נורא. מגעיל.
מה? המשפחה מגעילה, אבל זה חשוב.
אלוהים, דודה בריינה.
היא השתנתה מאז רוז מתה.
היא מאושרת. -כן.
גם אנחנו נשתנה אם ההורים שלנו ימותו.
באמת?
שמתן לב שאימא לא יכולה להגיד משפט בלי מספרים?
זה כפייתי. -לכל היהודים יש כפייתיות למספרים.
לא שמתי לב כמה זה קבוע,
אתן מבינות? יש לה הפרעה טורדונית-כפייתית?
אולי תשאל אותה בלילה, כשתישנו כפיות.
זה טוב מאוד. אל תצחקו יותר מדי, אתן הבאות בתור.
לא אני. -לא אני.
אמרתי קודם. -אתן נבזיות.
דאגתי לה אחרי שבאזי עזב.
דרך אגב, ראיתי אותך מתחככת בלן.
שתוק. -חזרת לדפוק את לן?
האמת היא שכן.
אני לא שופט.
לפעמים. זה חמוד, זה קל.
כן, נחמד שיש הזמנה קבועה. -בדיוק.
זה מדכא.
אלוהים! -לא נכון.
נחמד שיש נחמה.
אני לא רוצה שהדחפים של הוואגינה שלי ישלטו בחיים שלי.
אני לא רוצה להיות אדם כזה. -את אדם כזה.
תראו מי מדבר.
אני? לא אני. -אתם גרועים ממני.
לא יכול להיות, את מספר 1.
לא נכון!
במקום שני צמוד. מקום שני צמוד עם הדחפים של הוואגינה.
אלוהים. רגע. -מה?
הנה, תחזיקי את זה.
יש מבחן למכורי מין בבאזפיד.
וחשבתי עליכם.
בסדר, בואי נשמע. -"האם אתם מכורים למין?"
אתם מוכנים? -קדימה.
שאלה ראשונה. "האם אתם מתמסטלים ממין או מרומנטיקה?"
כן. -בערך.
כן. -כן.
כן. -זה בסדר.
בסדר. כן, מי לא? מספר שתיים.
תודה.
"האם אתם זוכרים כמה שותפים למין היו לכם?"
זין. מי זה היה?
זה קשה.
רגע, אני עדיין... -השאלה הבאה.
בסדר, נגיד שכן.
אני בהחלט לא זוכרת שמות. -לא משנה, נמשיך הלאה.
שאלה שלישית, "החשק שלך גרם לך לעשות סקס
במקומות או עם אנשים "שלא היית בוחר בהם בדרך כלל?"
בטח.
דוחים.
בסדר, תפסיק עם הצחוק המפחיד. -כן!
בסדר, מה השאלה הבאה?
אני מגעיל את עצמי. -התשובה חיובית. שלוש מתוך שלוש.
ארבע.
"האם אתם מאמינים שהאושר שלכם תלוי בחיי מין מצוינים?"
כן. -ברור.
אתם מבינים שזה מבחן שקובע אם אתם מכורים למין?
אלה דברים נורמליים.
כן, זה קורה לכולם.
אנחנו ענינו בחיוב על כל... בסדר, אתם יודעים מה? שיהיה.
אני מציעה שכולנו נלך יחד לפגישה ואז תראו מה נורמלי.
בסדר. -יכול להיות שכולנו מכורים למין?
כנראה נגלה.
שכחנו להתמסטל.
טוב...
אלוהים, אני לא מאמין שאנחנו באמת עושים את זה.
אני יודעת. -אלוהים, אנחנו צריכים שמות מזויפים.
אני דונה דה-וורונה. -אני יכול להיות מארג'.
זה...
אלוהים.
איזה בניין מגניב.
זה מדהים.
אלוהים אדירים. אתם רואים את הבחורה באדום?
אני חושבת שהיא הייתה המורה של אלה.
אז מה?
מטונפת. לא מתאימה לעבוד עם ילדים.
תירגעי קצת.
זה דוחה. -אלך להגיד לה שלום.
שלום, את... אני... את...
אני מצטערת, את עבדת במרכז הקהילתי היהודי באיסט סייד.
כן. את אימא של אלה.
כן. שידועה גם בשם שרה.
סליחה. -ליילה.
ליילה, כמובן, אני יודעת את זה.
פשוט ליילה. -בסדר. בואו נתחיל.
נחמד לראות אותך. -כן.
שלום לכולם. ברוכים הבאים.
שלום, אני גארת.
התאלמנתי לא מזמן ואני גר במתחם לקשישים עכשיו...
כשהייתי צעירה הייתי כפייתית לבילבי.
הבנתי שאני רוצה לשכב איתה.
שלום, אני מייקל. אני מכור למין ולאהבה.
נשים ניגשות אליי כל הזמן...
צמות, שיער ג'ינג'י, אנשים עם סוסים הם הגירויים שלי.
אני מרגיש שאני לא צריך לממש את הדחפים האלה.
הגירויים האלה שולחים אותי
למסעות פיתויים... -זאת המטרה של המקום הזה.
אני אדם טוב. -אני עוקבת אחר אנשים.
אני רוצה לדבר איתכם על זה כי ניסיתי...
אני לא מצליחה להפסיק. -אני צריך עזרה.
אני מתביישת מאוד.
זה מטריד אותי מאוד,
אולי תוכלו לעזור לי בזה.
אני חושב על העבר שלי, על האנשים שהייתי איתם.
וכל הסקס שעשיתי כשהייתי צעיר.
זה קרה בעיקר כי אנשים רצו לעשות איתי סקס.
אפילו לא רציתי את זה באמת.
אבל הרגשתי שאני מחויב לעשות את זה.
זה לא שלא ידעתי להגיד "לא".
אבל הרגשתי שאם הגוף שלי מגיב...
המשמעות היא "כן".
כלומר, מה שעלה בדעתי
יישמע מוזר, אבל אני מרגיש שזאת התגלות.
אולי זקפה היא לא הסכמה.
זה מבריק, מה שאמרת.
אמרת ש"זקפה אינה הסכמה". -בלי התפרצויות לדברי אחרים.
אתה התפרצת לדבריו. אנחנו לא עושים את זה כאן.
אני מצטער, טעות שלי. -זה בסדר לגמרי.
אני מצטער. כן, בסדר. -זה בסדר.
למה לא? -תודה על שהקשבתם.
תודה על ששיתפת. -תודה, מייק.
אם אף אחד אחר לא רוצה לדבר, נסיים בתפילת השלווה.
בסדר? מוכנים?
אלוהים...
תן לי את השלווה לקבל את הדברים שאין ביכולתי לשנות,
את האומץ לשנות את אשר ביכולתי
ואת התבונה להבדיל ביניהם.
נמאס לי מהיום הזה.