Коли я виявила ущільнення, відразу зрозуміла, що це серйозно,
хоча лікар сказав мені, що це фіброз грудей.
Після ампутації обох грудей я зрозуміла: треба довіряти нутру.
Це жахливо.
Мені було дуже тяжко. Я страшенно сильно хворіла.
Але вистачить про мене.
Відрізали мені цицьки, то й що? Правильно?
Ти будеш душ приймати чи ванну?
Ти любиш душ чи ванну?
Душ.
Мені раніше подобався душ, а тепер більше люблю ванну.
Гаразд.
Тобі зручно спати в одній кімнаті? Мені так.
Так, я в цьому сенсі НАТО.
- Що ще за НАТО? - Не академік твердих облизнів.
Мила штучка.
- Що це? - Браслет.
- Бірюза справжня? - Так.
Дякую.
Ось.
Обіймемося?
Я обіймаю чи ти?
Я тебе.
Отак добре.
Любиш, коли тебе обіймають?
Так.
У тебе серце так стукає.
Це грубо?
Ні, добре.
ОЧЕВИДНЕ
1 СІЧНЯ 1994 РОКУ
Порушниці.
- Залазь до нас. - Залазь.
Ну, вода тепла.
- Ви під кайфом? - Уже ні.
Залазь, ну ж бо.
- Гаразд. - Не бийся.
Готові?
Бережись.
- Чорт, боляче! - Дістав?
Боже мій!
Думаєте, це було початком кінця Пфеферманів, —
той день, коли ми перестали купатися тут?
Був такий день?
Це було літом.
Я пригадую.
У мене тоді почалися місячні, і я носила максіпрокладки.
Я хотіла купатися з вами, але не пішла.
А за два місяці звільнився чистильник басейну.
Не через твої місячні?
Звісно, не через мої місячні. До чого тут мої місячні?
Ти сказала так, ніби через них.
Ні, це просто збіг.
Чистильник звільнився, басейн наповнився листям,
і цілих два роки він так у листі й простояв, бо ніхто його не чистив.
Так, дно стало сірим, зеленим, брунатним і мідним.
Слизьким і мулистим.
Боже мій! Хіба це не чудово?
У мене такі відчуття, ніби я пройшла критичну точку.
Я думаю… Не знаю.
Може, мені варто звернутися до релігії, Бога чи богині?
Ні, серйозно, я й справді думаю про те, щоб поринути в юдаїзм
і знайти свої духовні таланти.
Юдаїзм.
Тільки знаєш…
Пообіцяй мені…
Що?
Тільки не Ракель.
Народ, чаювання.
- Так, готові? - Готові?
- Вікі. - Так?
Я не знаю, що робити.
Чого б тобі хотілося?
Не впевнена.
Хочеш поглянути на мене?
А це? Залишити чи зняти?
- Зняти. - Зняти, гаразд.
Ні.
- Залиш. Поки що залиш. - Гаразд.
Так.
Боже мій!
Мені подобається, як ця стіна вписалася.
Зайвого місця не зайняла.
Слухайте, я тільки зараз зрозуміла, що це вперше,
коли ми всі водночас без пари.
Боже мій!
Це так дивно.
Нам треба бути втрьох. Хай живе інцест!
А про дітей допоможете мені дбати?
Можна взяти?
Та бери.
Мені постійно сниться той самий сон.
Ніби я маю лише годину,
щоб попрощатися з тим, кого я люблю і хто скоро помре.
І я маю встигнути, бо це важливо.
Щоразу, коли я дивлюся на годинник, вони відраховують хвилину,
і це одна хвилина, яку я втратила.
Навіть не знаю, хто це. Можливо, моя мати. Гадки не маю.
Яка вона?
- Моя мати? - Так.
Моя мати…
Я вже давно не бачилася з матір'ю. Мені соромно говорити про це.
Продовжуй, скажи це.
Я не бачилася з нею три роки.
Це тому, що вона не підтримує твій перехід?
Це інше. Тобто…
Вона ніколи не бачила мене
як Мору.
Хотіла б з'їздити зі мною до моєї матері?
Я…
Відвідувати чужих батьків — це дуже особисте.
Я зараз до цього не готова.
Я розумію. І ціную це.
- Особисті межі — це важливо. - Так.
І твої межі чудові. Такі гарячі.
Твої межі гарячі.
Це швидше йонічно, аніж іронічно.
Так, це було канонічно.
Це було біонічно.
Це був… Паростку.
- Привіт. - Здоров.
Побачимося пізніше.
Заходь.
Ти спізнилася.
Вибачте.
Кинь на землю.
На коліна.
Задирай.
Ось так-то.
Дякую. Щось нове.
Простіше, ніж із готівкою працювати.
Так, гроші такі брудні.
До наступного тижня, Саро.
Добре. Дякую, Поні.
- Привіт. - І тобі привіт.
Мама вдома?
Пішла до перукарні.
Гаразд. Можна увійти?
Звісно.
Так, це офіційно. Я вже не студентка.
Диплом незабаром надішлють.
Це чудесно, Паростку. Я пишаюся тобою.
Дякую.
Це трохи дивно.
Такі зміни.
До того ж я все ще відходжу від фестивалю. Це нормально?
Ну, знаєш, щороку по-різному.
Іноді похмілля займає кілька днів,
а іноді може тривати кілька тижнів.
Поки всі гроші на «Ред Булл» не розтрачу.
Як Мора?
Не знаю. Гадаю, усе гаразд, але…
Так?
Так, шкода, що я не знала
про ці розбіжності всередині громади.
Так. Я б тобі розповіла, якби знала, що ти її візьмеш із собою.
Так, взагалі це стосується того, про що я думала.
Усього цього болю і тривоги,
які передаються через покоління.
Мова не тільки про Голокост, погроми чи єврейські туфлі.
Це скоріше метафоричні голокости.
Алі, переді мною не треба виступати.
Я…
Я не виступаю. Я не знала, що виступаю.
Просто будь собою.
Гаразд.
Я хочу, щоб наступного року ти стала моєю помічницею.
Боже мій, це правда?
Дякую. Це чудово.
Але дозволь мені запропонувати тобі щось.
Гаразд.
Ти хочеш… Нам було добре на фестивалі?
Так. Я не знала, чи це варто обговорювати.
Варто.
Гаразд.
Чесно кажучи, я хотіла б проводити більше часу з тобою,
і я хотіла б провести більше часу, пізнаючи тебе.
Але це проти правил факультету, професори не можуть трахати студентів.
Навіть у магістратурі?
Навіть у магістратурі.
Так що
вибирай.
Ти хочеш бути моєю студенткою
чи моєю коханою?
Із групою все гаразд, усе чудово.
Їдуть у турне по восьми містах.
Про людину більше дізнаєшся за два дні в подорожі,
чим спілкуючись із нею два роки.
Як щодо вас із мамою?
Ви дуже швидко зблизилися.
Це так.
Ти не заперечуєш?
Звісно. Тобто,
гадаю, так.
Узагалі, це не моя справа.
Та ні.
Твоя думка важлива для мене.
Що це?
Не знаю.
- Це гусак? - Качка.
Стривай. Зніми куртку.
Так, знімай.
Навіщо?
Тримай як укривало перед собою.
Тримай… Розтягни перед собою.
- Ось так? - Так. Тепер заверни його,
щоб він не плескав крилами й не поранився.
Так, легше.
- Я його понесу? - Так.
Так, добре.
Гаразд. Перенесімо його в безпечне місце.
Добре.
Мені дуже шкода.
Мені справді дуже шкода.
- Щодо чого? - Щодо минулих вихідних.
Я не брала б тебе із собою, якби знала.
Гадаю, що восени навчатимусь у Леслі.
Розумієш, я не знаю Леслі,
я не знаю тих, хто працює в програмі гендерних досліджень,
але я вважаю, що потрібно триматися якомога далі від тих,
хто сильно відданий догмі.
Але це моя думка.
Зрозуміло.
Із тобою все гаразд?
Хвилююся.
Як я виглядаю?
Гарно.
Глибокий вдих.
Ось. Роуз Пфеферман.
- Ідемо? - Так.
Гаразд.
Мамо!
Привіт, мамо. Це Морті.
Тепер мене звуть Мора.
Мора.
Привіт, мамо.
Ти пам'ятаєш Алі.
Привіт, Брай.
Сото, 1139.
Сото, 1139, Сото…
Бойл-Гайтс, Лос-Анджелес, 1934 рік
Це тут. Ти певна, що хочеш зайти?
Так.
Він може бути паралізований, може бути калікою.
Краще б він був бісовою калікою.
- Як я виглядаю? - Гарно.
- Нічого такого. Припини. - Це так.
Так. Мені потрібен Гайм.
А хто ви?
Я його дружина. А це його дочка. А ви хто?
- Гайм? - Ви теж його дружина?
Моя крихітко, ти приїхала.
Ми самі це зробили, ти тут ні до чого.
Тобі пощастило, що ми знайшли тебе. Ми не знали, як тебе шукати.
- Я дав твоїй мамі адресу. - Ти збрехав їй!
Брехня! Вона ще любить тебе. Не бреши!
- Де Ґершон? - Залишився там.
Він лишився… Що? Ти не змогла дістати йому візу?
- Що? Ти не можеш… - Ти не змогла дістати йому візу?
Ти не можеш… Хто це? Хто вони?
Мюріель.
Мюріель, ти знаєш, що він обіцяв забезпечити нас житлом?
Роуз, я все ще твій батько. Я завжди буду твоїм батьком.
Ти ж любиш читати?
Тут є книгарня. Я куплю тобі книжку.
Гаразд? Про лицарів?
Або про… Про що? Про шиття?
Про Францію?
Не хочу, щоб ти так дивилася на мене.
Ти можеш…
Можеш дивитися вбік?
Роуз, ну ж бо. Не дивися на мене так.
Люба, усе гаразд.
Перестань на мене так дивитися.
Можеш відвернутися?
- Увійдіть. - Привіт.
Що ти робиш?
А ти що робиш?
Вибач, я трохи запізнилася.
Не трохи, а набагато.
Я була на 405-й. Там трапилася аварія. Що тут скажеш?
Мої зустрічі відклали, тож неважливо.
Чудово.
Я продав ті будинки на Скід-Роу.
Рада за тебе. Джентрифікація знову перемагає.
- Що за крісла? - Щойно купили.
Такі низькі! Дивись.
У цьому сенс. Вони створені…
Вони жахливі!
Ні, це така ідея, щоб…
- Ідея Мелані? - Одна з її ідей.
Я дещо принесла. Ось чому я тут.
Дарую тобі
як відшкодування.
Що це?
Палітра тіней за $485.
- Я знав, що це ти. Я знав. - Добре, це було…
- Узагалі-то, вибач. - Ти така дурепа.
Це вийшло випадково. Я не хотіла її брати.
Я просто розглядала її, а вона впала. Але однаково вибач.
А чек у тебе лишився?
Навіщо?
Мелані покинула мене.
Що це означає? Вона пішла?
Сказала, що зробила поспішний вибір
чи, може, я їй надто набрид.
Що?
От сука! Ти не нудний.
Ось такий облом. Це як…
Мені шкода.
Нічого не виходить.
Я думав, що все складеться,
але все ніби тече крізь пальці.
Можна сказати?
Так.
Мені цілком зрозуміло,
що ти вражений.
- Так? - Так.
Чим?
Багато чим, але найголовніше —
втратою батька.
Що ти маєш на увазі?
Джоше, твій батько помер.
Але я часто бачуся з матою.
Розумієш?
Коли хтось помирає, ти не можеш його бачити.
Мора не Морт.
Так, але він мені не подобався.
І що?
Думаєш, я все ще сумую за Мортом?
А ти що думаєш?
Це не ввічливо говорити,
що сумуєш за тим, хто змінив стать…
Річ не у ввічливості, Джоше.
Річ у скорботі, в жалобі.
Ти оплакував втрату батька?
Його втрату? Ні, не знаю, як це робиться.
Дозволь тебе обійняти.
Усе добре.
Привіт.
Знайдеться хвилинка?
Так, тужся.
Надто довго.
Це надто довго. Здається, щось не так.
Усе гаразд, Єтто. Почекай трохи.
Лікарі нашого часу знають, що роблять.
Вона навіть ім'я не вибрала. Роуз навіть ім'я не вибрала.
Я вибрав ім'я. Нема про що турбуватися.
- Я назву її Фей. - Фей?
- Тобі не подобається Фей. - Фей Пфеферман?
Фей Пфеферман. Схоже на ім'я кінозірки.
Чому ти так упевнений, що буде дівчинка?
Батько відчуває такі речі.
Ось так.
Вітаємо, у вас хлопчик.