Доброго ранку.
Доброго, люба.
- Кава є? - Досхочу.
Ти не туди пішла. Кава там, принцесо.
Дякую.
Дякую, що пустила переночувати.
Моє кімоно тобі личить.
Як спалось?
Так собі, якщо чесно.
У кімнаті жарко й душно,
а кондиціонер я не знайшла.
Немає там кондиціонера.
Можеш поговорити із Салом, коли він вийде.
Сала випускають? Скоро?
Умовно.
- Це чудово. - Так. За кілька тижнів.
Так що молися.
- Він має план? - Сал завжди має план.
Його посадили за якісь махінації.
Так само, як і Марту Стюарт.
Люблю Марту Стюарт.
Маєш дивовижний вигляд.
- Привіт, дівки. - Привіт.
Як тобі вдалося прокинутися?
Я востаннє бачила тебе на танцзалі з піхотинцем,
вжик — і тебе немає.
Він виніс тебе як пораненого бійця.
Моя вагіна — поранений боєць.
Вона справді має піхву?
Вибач.
Можеш запитати в мене.
- Запитай. Скажи, що мені сказала. - Чорт.
Можна спитати…
Що? Та кажи вже.
Ти маєш піхву?
- Тобто… - Справжню піхву?
Так.
П'ятнадцять штук доларів, мамцю.
А я не можу зрозуміти,
чому вона ще тусується з любителями трансів.
Мені подобається трансаморія.
Ти нестерпна.
Люблю трахатись.
- Так. - Що ж, за добрий трах.
- За гарний трах. - Так, королево.
Так, королево.
Так!
Так, королево.
- Не зовсім так… - Так, королево.
Може, уже перестанете?
Потренуйся.
ОЧЕВИДНЕ
1 СІЧНЯ 1994 РОКУ
Боже.
Слухай, доню,
це твоя подруга Теннессі?
Біжи до неї, зайдете разом.
Мамусю, проведи мене.
- Я спізнююся. - Будь ласка.
Маю багато справ. Вибач, сонце.
Не забудь, що ці вихідні татові.
Я дуже сумуватиму.
- Люблю тебе. - Я тебе теж.
Перегляньте папери, а потім підпишіть ось тут.
Привіт, Барб.
- Привіт, Саро. - Як справи?
- Та нічого. - Так?
Так.
Що це?
Комітет доброустрою.
Збираємо сміття, робимо плакати, сортуємо імейли та інше,
до чого нікому немає діла.
Батьки вдають, що їм не чхати на навколишній світ.
Саме для мене.
Ні, тобі…
Тобі не можна до мого комітету.
Ага, добре, я зрозуміла.
Я просто думала чимось зайнятися.
Тобто усі тут чимось зайняті, і…
Слухай, я не знаю, що їм відомо.
Багатьом відомо багато.
Ходять чутки.
Що ж, мені полегшало.
Слухай.
Це необов'язково, але може, вип'ємо якось кави разом?
Кави? Ні.
Я не питиму з тобою кави.
Пробач, якщо мої особисті межі — твій тригер.
Не знаю, що це означає, але нехай.
Гаразд.
Заходь.
З прибуттям тебе.
Житимеш у моїй кімнаті.
- Туди? Круто! - Ага.
- Тут? - Так. Перші двері ліворуч.
Так, постільна білизна стара. Я дам тобі свіжу.
- Лампа зламалася. - Усе добре.
Але я бачив класну лампу в крамниці музею.
Й ось. Давно купив спеціально для тебе.
Свічка із запахом шкіри. Заціни.
- Так. - Відпад.
- Подобається? - Так, дуже круто. Дякую.
Може, дурне питання,
але можна називати тебе татом?
Так, напевно.
Може, мені подумати?
Я думаю. Моя відповідь — так.
- Добре. Точно? - Так.
Та не питання. Допомогти розпакувати речі?
Ні, я тобі вдячний.
- Ясно. - Тут небагато.
- Дякую. - Гаразд.
- Ну, тоді обіймемося? - Ага.
Чудово.
НЕ ШУМІТЬ - ІДЕ НАРАДА
ДОЗВІЛ - Понеділок.
Ось тут, друже,
під сходами, «нейтральна територія».
Чого тут лише не було.
- Під час занять? - Відчуваєш? Так, саме тоді.
Щасливий номер 11. Ось він.
- Подивимося, чи згадаю. - Це мій улюблений номер.
До біса. Не виходить. Ідемо.
Ходімо.
- Ти його зламав. - Знаю.
То що, ти був плейбоєм?
Було діло. А як у тебе справи?
Ти красивий хлопець. Усе гаразд на тому фронті?
Ну що ж, я знав кілька дівчат у біблійному сенсі.
- Справді? Стривай. - Чотири чи п'ять.
Чотири чи п'ять різних дівчат або чотири чи п'ять разів?
Різні дівчата.
Нікому цього не казав.
Ходімо тебе записувати.
А пан Слотер? Він працює?
Ні, уже не працює.
А пан Айронс, завуч із виховної роботи?
Ні, давно ні. Хоча я багато про нього чув.
Він був крутий.
Ходив коридорами з палицею для биття. З глузду з'їхати.
На його дверях висіла табличка: «Дисциплінарист».
Отже, ви його законний опікун?
Ні. Я його біологічний батько.
Ми передамо папери на підпис офіційним опікунам.
Усе трохи заплутано, але він живе в мене.
- А ви живете в цьому окрузі? - Саме так.
Колтоне, ласкаво просимо до «Пасифік Палісейдс».
Дякую. А можливо дістати 11-ту шафку?
Це ж кумівство.
Це не кумівство.
Я лише представлю тебе декому зі своїх знайомих.
Може, я не залишусь у Лос-Анджелесі.
Ось і він.
- Привіт, Карле. - Професорко Пфеферман, треба ж.
- Дякую. Рада тебе бачити. - Я теж.
- Можна сісти? - Прошу.
- Дякую. - Сідайте.
Отже?
Як справи? Як Хобсі?
У Хобсі все добре. Ти його знаєш.
Він тут коріння пустив.
Бо його більше ніхто не найме.
Ти могла б забрати його собі.
- Якраз третю дружину шукає. - Чоловік із грошима.
- Хіба? - Точно кажу.
Леслі, ось із ким я хочу тебе познайомити.
- Алі Пфеферман. - Привіт.
Леслі Макіно.
- Добрий день, я Алі. - Привіт, Алі.
- Дуже приємно. - Мені теж. Взаємно.
Леслі, ваше ім'я мені знайоме. Ми не проходили вас на лекціях?
Ні? Ви поетеса?
Це так.
Ваші вірші чудові.
Щиро дякую.
Я подумав, що саме Леслі зможе стати
твоїм наставником із жіночих досліджень.
Боюся, за цим тобі доведеться рушити в інше місце.
Слово «жінка» тут лайливе.
А я ж член-достойник
нової кафедри гендерних досліджень.
Так, звичайно.
- Вас я знаю. - Точно, ми ж знайомі.
Ми разом навчалися в Берклі?
- То як же? - Ви редагували «Політичний огляд».
- Точно. Кілька років. - Так. Ви в нас друкувалися?
Я хотіла влаштуватися в редколегію.
Ви особисто відмовили.
Я відмовила? Я нікому не відмовляла.
Але я…
Ви були претенденткою?
Я пробувала щороку десять років поспіль.
Ми з моїми товаришками подавали заявки,
подавали й подавали.
Але ви брали лише чоловіків.
Й одну дівку з величезними грудьми,
від яких ви не могли відірвати погляд. Якщо пам'ять мене не підводить.
Боже мій, то ви одна з них?
Як мило, що ви пам'ятаєте.
«Берклівська сімка». Ми були бичем для адміністрації.
Ми позбулися проректора.
- Якого проректора? - Точно.
Леслі, я хочу сказати,
я не виправдовую свої тодішні дії.
І я щиро прошу вибачення, якщо це допоможе.
Я взагалі погано це пам'ятаю.
Навіщо вам це пам'ятати?
Ні!
Уперед.
- Ура, ми виграємо! - Чорт.
Гаразд, перерва. Стривайте. Я зараз прийду.
Ти мене до біса налякала.
- Ти сама відчинила двері? - Так.
Не роби так.
- Не треба так робити. - Я забула килимок для йоги.
Я прийняв тебе за примару.
Мало в штани не наклав.
- Усім привіт! - Мамо!
Мамо, ти що тут робиш? Сьогодні не твій день.
Знаю. Я забула килимок для йоги, ось і вирішила…
Мама зараз піде.
…зайти й забрати. Привіт, Барб.
- Як справи? - Знову зустрілися.
Як ти?
Нормально. З дітьми сидимо.
Як життя? Як твій дамський комітет?
Це не дамський комітет, а комітет доброустрою.
Та я пожартувала.
Барб, якщо хочеш залишитися,
я попрошу Мелані купити ще окуня…
- …і вина. - Так, обожнюю рибу.
Твоя подружка принесе окуня?
У вас вечірка?
Це не вечірка, а просто вечеря.
Коли люди збираються і разом їдять окуня.
Смажать окуня.
Спілкуються.
Піду також окуня посмажу.
Тільки килимок заберу.
Мелані
Дідько!
Дідька лисого!
Після зміни статі я познайомилася з хлопцем.
Іду я салоном зв'язку із чотирирічною племінницею,
а він підходить до мене й питає:
«Ходиш на побачення?»
Я відповідаю: «Так, ходжу».
І тут він запитує: «І скільки ти береш за це?
Скільки ти береш за це?»
Отакої!
Як трансжінці мені приємно, що ти мене хочеш,
тому що я трансжінка, добре.
Але негарно запитувати:
«Ти повноцінна?»
Страшенно грубо.
Я думаю, що такі типи приховують справжнє обличчя.
У душі вони гомофоби або трансфоби,
і так це висловлюють.
Деякі з них проходить остаточну трансформацію.
Але деякі зупиняються
і не готові йти далі.
Ти сьогодні на диво мовчазна.
Що в тебе на думці?
Я сьогодні зустріла декого…
Стару знайому.
Ми разом навчалися в Берклі.
Вона була радикальною феміністкою.
З «Берклівської сімки».
Вони палили наші опудала.
Вважали, що ми їх гальмуємо.
Так і було. Ми їх гальмували. Це правда.
Хочу сказати,
що я ображала людей.
Я відправлю папери його батькам,
і все піде як по маслу. Бац! І його зараховано.
Як раз плюнути.
Клянуся. Ти б його бачила.
Він справив неймовірне враження.
Так, але ми з тобою не обговорювали… Напевно, він потім
переїде в кімнату в підвалі?
Ближче до літа, бо нам знадобиться та кімната…
Звичайно, я відправлю його до підвалу.
Цей хлопець мене слухатиметься.
Нехай слухається.
Я читала статтю про усиновлених,
і там говорилося, що вони постійно грають роль,
бо не хочуть, щоб їх повернули.
Але він не такий.
Він звичайний хлопець.
Слухай.
Що відбувається?
У чому справа?
Це занадто?
Так.
Я складаю списки, Джоше.
Постійно. Ти ж знаєш.
- Так, знаю. - Ти знаєш?
- Справді? - Так.
- Так? - Так.
І знаєш, який перший пункт?
Який?
Я ходжу в синагогу, читаю там лекції.
І щотижня всі бачать, як росте мій живіт,
і витріщаються на порожній палець.
- Ні слова більше. - Добре.
Можеш викреслити це зі свого списку.
Я серйозно!
- На добраніч, Джоше! - Я все зрозумів.
- З глузду з'їхати. - Що?
Ні.
Наймеш пілота, щоб він написав у небі:
«Виходь за мене».
Як щодо сенбернара?
До нашийника прикріпи великий жовтий діамант.
Жовтий діамант на сенбернарі?
Або можна влаштувати полювання за предметами з мапою…
- Їй не 13. - …і загадками.
Для нас із тобою підійде?
Гадаю, Колтон знає, як освідчуватися.
Так, красеню?
Ні.
Тобто так, але…
Я б придумав щось
із конем і каретою чи щось у цьому дусі.
Обожнюю тебе. Якби ти освідчився мені, я погодився б.
Спершу кільце треба дістати.
Придумати, замовити й таке інше.
Я знайду тобі ювеліра. Без проблем.
Моя кузина одружена з Леонардом Рейфманом.
- Правда? - Звісно.
Він працює з маленькими, старими дядечками в моноклях,
які обрізають діаманти. Діамантові мохелі.
Те що потрібно. Діамантовий мохель.
Він просто неймовірний.
Стривай секунду. Стій.
Оце місце.
Не так уже й погано.
Що робитимеш, Джоше?
Боже, Джош придумав, як освідчитися!
- Розкажи всім! - Що?
Як освідчишся?
- Ану викладай негайно! - Ні.
- Гляньте на нього! - Ні.
- Розкажи. - Чого замовк?
Великий екран на баскетбольній грі.
БОУЛІНГ - «ШАТО» - 39 ДОРІЖОК
ЛЕСБОУЛІНГ
Чорт, я читала її вірші в коледжі.
Дідько, я замість навчання
напивалась і гуляла весь перший рік.
Так, «Леслі Макіно. Поетеса і критикеса,
авторка понад сорока книг із прозою, віршами».
І навіть одним лібрето.
- Зацініть мої біцепси. - Клас.
Дівчата, чули про Леслі Макіно?
Я ж лесбіянка, звісно, чула.
Моя колишня назвала кішку на її честь.
- І моя теж. - Боже.
У вас спільна колишня?
- Та сама. - Так.
З неї вийшов би другий Джек Керуак або Аллен Ґінзберґ,
якби ми не жили в патріархаті.
Якби ми не жили в патріархаті?
Якби ми не жили в патріархаті.
Вона, начебто, живе в Окленді.
Або десь на лесбійській півночі…
Вона в Каліфорнійському. Алі хоче туди ж вступати.
Отакої, дівчата, ось це вірш!
«Моя піхва – галявина між дерев,
там водоспад,
там до Бога двері, там зграя птахів.
А в коханої між ніг, як гребінь хвиль,
Як прапор, якому я присягаюсь у своїй вірності.
Це моя країна.
Тут ми самі серед натовпу.
Піхва коханої — й емблема,
і палиця, і шолом,
й оленяча морда,
і букет квітів.
І водоспад.
І ріки крові.
І Біблія.
Й ураган.
І провісниця».
Пфеферман.
Де дозвіл на вихід із класу?
Знаєш,
кожен, хто ходить коридором
без дозволу на вихід із класу,
наривається на неприємності.
ПАН АЙРОНС - ДИСЦИПЛІНАРИСТ
Марш у мій кабінет.
Ось так.
Погане дівчисько.
Знаєш, що роблять із дівчатками,
які забувають про дозвіл на вихід із класу?
Так.
Так, погане дівчисько.
Так, Саро?
Так. Саме так.
Ось так.
Погане дівчисько. Так.
Кінчай для мене.
Привіт, кохана.
Привіт.
- Іди сюди. - Ага.
- Що відбувається? - Так.
Що? Стій.
Ні-ні.
Що…
Якщо це те, що я думаю,
- я не хочу… - Джоше Пфефермане.
Ні, ні.
- Джошуа. - Ні, будь ласка.
- Ми разом стільки… - Прошу, підіймися.
Будь ласка, підіймися.
- Я репетирувала… - Ти маєш встати.
…дозволь закінчити.
Ти мені не довіряєш.
Чому ти мені не довіряєш?
Я збирався.
Я ж сказав, що сам…
Боже мій.
Вибач.
Вибач, я хотіла викреслити це
з твого списку.
Яке жахіття.
Гаразд. Так.
- Дозволь мені трохи… - Гаразд. Добре.
Розкажи, що ти любиш.
А що ні.
Де тебе торкатися.
І як тебе торкатися.
Що тебе збуджує?
Просто зробімо це.
А наступного разу я все розповім.
Творчий керівник Юрій Лаховський ре.