Це кінець, він зараз помре?
Ні.
Кажуть, це може зайняти тижні, а то й місяці.
Треба його покласти кудись.
- Я не... - Ти маєш його кудись покласти.
Він буде проти. Він не хоче в лікарню.
Не хоче в лікарню.
В Еда були якісь побажання?
- Нічого особливого. - Гаразд.
Шел.
У нас є варіанти.
- Не кажи так. Не кажи. - Вони є.
Добре, тоді ти скажи.
Я поґуґлила.
Іноді я користуюсь інтернетом.
ОЧЕВИДНЕ
То ти мені збрехав.
Не було ніякої конференції.
Ні, конференція справді відбулася...
Але мене на ній не було.
То як це, ти...
Ну, це... кімната, і в ній
багато гетеро-чоловіків у платтях.
І вони танцюють.
І вони танцюють. Разом, у парах?
Так.
Дружини приїжджають з ними.
Що?
Дружини теж там.
Тобто ти зараз мені пропонуєш туди з тобою поїхати?
Чоловіки привозили дружин, і...
Усе не так, як ти думаєш.
Це чудова, дуже співчутлива спільнота.
Усі такі...
Я б хотів це з тобою розділити.
Заради всього святого.
А якщо ми пожертвуємо її дітям,
які зараз на хіміотерапії?
Я знаю, що тобі не зрозуміти, як це бути наркоманом,
але ти знаєш, яку я мала залежність.
Ти сиділа на кокаїні, хіба ні?
Так, а це наркотик, хіба ні?
Це наркотики, і я не вживаю.
Добре. Я намагаюся зрозуміти.
І мені шкода, що так сталося з Б'янкою.
Так, ну, Б'янка відповідальна за те, що з нею стається.
Це дуже великодушно.
Йти мені було більше нікуди, тож...
Я відчуваю, що це абсолютно моя провина, що тебе
вигнали, тому можеш перекантуватись тут пару днів.
Обережно, це Стіві Вандер.
Вибач, Стіві.
Любиш яєчню по-мексиканськи?
Так.
Моя коронна страва. Готуватиму
її щоранку, поки я тут.
Гаразд. Гаразд, круто.
Пам'ятаєш, мені оперували жовчний міхур?
Так. Ти був жахливим пацієнтом.
Крекери валялися по всьому ліжку.
Це з забігайлівки? А часниковий соус?
Я це в міській крамниці купила,
напроти свого дому.
Я щойно спробувала філе.
Смакота.
Отже, тепер, коли ти вирішив бути жінкою увесь час, ти все ще
зустрічаєшся з жінками?
Так, тобто, Шел, це досі я.
Тобто, ти лесбійка?
Ну...
Тобто, ми мали гей-шлюб ще до того, як це стало трендом.
- Не дочекаюся. - Прошу.
- Тату! - Привіт.
- Батут. - Привіт. Який батут?
- У нас немає... Батута. - Привіт.
- Ось усі їхні речі.
Заберу за кілька днів.
Добре, круто.
Сумую за цим диваном.
На Пелісейдс немає м'яких диванів?
Теммі робить усе в сучасному стилі,
у дусі Палм-Спрінґс і все таке.
Вона дуже прискіплива до того, як усе має виглядати.
І як має бути взагалі.
Вибач, я не маю...
Я... Ми щойно посварилися, тож...
Вона змусила мене змити траву в унітаз.
Стоп, відколи це ти куриш?
Ну, відтоді, як я...
перенервувала після того, як якийсь хлопець прийшов
і погрожував жінкам з ножем у руці, у Шабат.
І хто ж був цей...
- Мудило? - Якийсь хворий.
А зі мною ніколи не курила.
Вона таки мене заспокоює.
Наче ручку гризеш.
- Від цього не напалишся. - Так, це божевілля.
Я знаю.
Як щодо такої ручки?
Оце так.
- Привіт. - Салют.
Я викладаю талмуд за пів години,
тож у мене є вільних лише 15 хвилин.
- Добре. Чудово. - Добре. Клас.
Гаразд, і про що має бути заняття?
Джоше.
Чого ти прийшов?
Я облажався.
Ти подбала про мене, приготувала неймовірну вечерю.
Я повів себе, як негідник,
ще й вв'язався у безглузді сімейні розборки.
Ти правильно зробила, що пішла.
Пробач мене.
Дякую.
Може, підемо кудись попоїсти чи ще щось?
У мене лекція за пів години.
- Точно. - Тож...
Можна я тоді тебе почекаю?
Я просто... Слухай, я просто посиджу тут.
А потім я зайшла до Дейла додому, і все навколо було інакшим.
Щось таке траплялося з тобою раніше?
Так. Так почувається кожен після того, як перепихнувся з кимось.
Ні, послухай,
це не було як завжди, коли хочеш просто звалити,
а дійсно химерне відчуття.
Я не знала, де я є,
хто я, і як я там опинилась.
Я знаю, для чого ти там була.
- Для чого? - Це урок.
Моя вчителька в дитсадку просила маму вирізати літери,
щоб я могла тримати їх, поки купалася.
Я кінестетик, пізнаю все на дотик.
А ти все вагіною пізнаєш.
Справді?
Тобі треба засунути це в вагіну,
щоб зрозуміти, що це.
Принаймні, так здається. Правда?
Що це таке? Зачекай секунду, одну секунду.
- Це платівка. - Саме так.
- Отак? - Ти така: «Ой, що це?
Що це за гігантська річ у мені?»
А це Статуя Свободи.
Не треба пхати в мою вагіну Статую Свободи.
Багато чого не слід туди пхати.
Ми з Джошем постійно раніше слухали цю платівку.
Я знаю.
Це, до речі, його платівка.
В якому сенсі?
Він дав послухати.
Справді? Ви з Джошем обмінюєтесь платівками?
Я навіть не знала, що ви спілкуєтесь.
Так, тобто, обмінюємось ми нещодавно, але так,
ми спілкуємось.
Правда?
Як одного разу в суботу вранці або як: «Джоше,
як твоє нічого, може, підемо погуляємо?»
Є багато речей, які я б хотіла зробити інакше.
Наприклад, розповісти дітям
про тата, ми мали зробити це разом.
Так.
Ага.
Я знав, що ми нещасливі,
але до мене не доходило, що з цим можна було щось зробити.
Я хотів тебе щасливою бачити.
Мені треба збиратися.
Йду на побачення ввечері.
Що? У тебе побачення?
Ти що, сидиш на тіндері?
Ні. Я йду до Мелані.
Торрес.
Мелані Торрес. Тобто, твоєї асистентки?
О боже. Це просто огидно.
Ви в одному офісі разом
чотири роки, і ти весь час
хотів її трахнути?
- Але я не трахав її. - Але ти хотів.
Найважливіше те, що не трахав,
поки ти не пішла від мене й не розв'язала мені цим руки.
- І як тобі її цицьки? - Ні.
- Скажи. - Ні.
Які вони?
Великі? Маленькі?
Вони невеличкі.
Тобі подобаються?
Боже, тобі подобаються?
- Нормальні. - Тобто, так?
- Нормальні. - Я спитаю дещо,
а тобі не можна брехати.
То для тебе вони були завеликі?
Тобто... Чи завеликі вони для тебе?
Нашою головною проблемою було те, що твої цицьки завеликі.
Ні, гадаю, я давав їм раду.
Скажу тобі чесно.
Ніхто не перевершить твої цицьки.
Теммі обожнює мої буфери.
Хоча б у чомусь наші погляди збігаються.
- Ну... - Не в диванах.
- А ми... - У цицьках.
- У двох речах. - А яка тоді друга?
У тебе ж їх дві.
Мені треба зняти свій офіс, знайти асистента.
Але це все неважливо,
а що дійсно важливо,
це знайти той самий гурт, який ще ніхто не чув.
А потім, коли ти їх знайдеш,
мати чуйку, яка тобі підкаже:
«Це саме те звучання, яке вистрелить».
Це все, що має значення.
Бачиш. А я думаю, що я твоя цілковита протилежність.
Я беру якийсь реально затертий старий мотлох,
який люди чули вже мільйон разів,
і намагаюся зробити так, щоб він звучав по-новому.
Я забула светр у ванній.
Ракель, це Б'янка. Б'янка, Ракель.
- Привіт. - Салют.
- Як справи? - Як життя?
Ти в тій класній сорочці.
Не зараз. Пізніше.
Що це було?
Вона тут тимчасово живе...
- Побачимось. - Бувай.
Вона пасербиця колишньої нової дівчини
моєї сестри.
- Так. - Пасербиця.
Якщо треба, я можу почекати, вигадаєш щось краще.
- Це правда. - Ти живеш з нею?
Вона тут перекантовується. Це тимчасово.
- Вона живе тут. - Ні, я її просто прихистив.
- Ясно. - Вона мала...
Я в такі ігри не граю.
- Які ігри... - Я правда не хочу, я...
Агов, які ігри, я не граю.
Я думаю, я краще... Я краще піду, Джоше,
якщо ти не проти.
Давай на мить заспокоїмось?
Я спокійна.
- Я бачу. - Це просто…
- Марна трата мого часу. - На мене?
- Так. - На того, хто тобі
дійсно подобається?
Я тобі подобаюсь, га?
- Так. - Добре.
Це добре.
Тоді ми можемо не поспішати?
Навіщо цей поспіх?
Я нікуди не поспішаю.
А яйцеклітини на першому побаченні?
Ти серйозно мені дорікатимеш цим?
Я просто намагалась пожартувати про них.
Мені не соромно за те, що я хочу сім'ю.
Вибач, якщо ти цього так боїшся.
Мене могли з храму вигнати.
За що?
За секс з парафіянином, Джоше.
Але я не парафіянин.
Я внесла тебе у список і в розсилку.
Ну тоді я відпишусь. Мені байдуже.
- Ти справжній джентльмен. - Та мені все одно.
А до сексу в нас так і не дійшло, га?
- Так, не дійшло. - Ні, ми...
Я хочу кінчити в тебе. Можна, я кінчу в тебе?
Так. Так, кінчай у мене.
Усе нормально?
О Боже.
Усе гаразд?
Добре.
Господи. Ти з моїм братом спала?
О боже мій!
- Тобі не все одно? - Ні, не все одно.
А ти не думала, як я почуватимуся, як дізнаюсь:
дивно, паскудно чи ніяково?
Я постійно почуваюсь погано.
Постійно, через тебе.
Пам'ятаєш, як ми були в коледжі,
і ти така: «Заходь в гості». Я приїхала
і тусила з твоєю сусідкою, поки ти
трахалася з кимсь.
Це події буквально десятирічної давності.
Я купляю нам наркотики,
а ти така: «Добре, дякую,
піду розважуся з кимось іншим».
Або ти кидаєш мене, щоб шпекнути в сраку якогось транвестита,
а я обираю тобі плаття.
Я не знаю, чого ти себе поводиш, як заздрісна подружка.
І який стосунок це має до того, про що я говорю.
Я почуваюся просто жахливо. Постійно.
Я навіть не існую у всьому цьому.
Ти мене не слухаєш. Я не розумію.
Годі кричати й викликати в мене...
- Вибач, вибач. - ...почуття провини, бо...
Як це, ти постійно почуваєшся погано?
Я постійно ображаю тебе чи роблю тобі боляче?
Це просто тяжко...
Я почуваюся так, мабуть...
З восьмого класу, я просто...
У мене були...
До тебе почуття...
Які я не могла зрозуміти.
І це не були почуття дружби, як до звичайної подружки.
Це щось набагато більше,
і я просто не знаю,
дивно, що ти їх до цього не помічала.
Я так заплуталась.
Якщо ти маєш такі почуття до мене,
тоді чому ти спиш з моїм братом?
Але якщо в тебе такі власницькі почуття,
чи не означає це те, що ти відчуваєш те саме до мене?
Гаразд.
І ти в такому вигляді на люди виходив?
Так. Усі так робили. Це просто...
Ох, бляха.
Люба, це я.
Шел.
Я кохаю тебе.
Це я, серденько.
І як довго це триває?
Ти був таким, коли ми познайомились?
Ти вже був таким у нашу першу шлюбну ніч?
Так.
Я не можу.
З мене годі.
Отже.
Вони нарешті приїхали.
Поглянь на цей теракотовий.
Хіба він не гарний?
Трохи у стилі 70-х, га?
Ні, я про гамму,
помаранчевий, блакитний, бачиш?
- Ага. - Тобі як, подобається?
- Клас. - Справді?
- Ага. - Справді клас?
- Люба, так. - Добре.
- Господи.
- Так, це супер. - Усе клас.
- Я хочу трахнути цей стілець. - Гаразд.
Ти думаєш про Барб і Лена?
Так, звичайно. Звісно, думаю.
Те, як ми з ними вчинили…
Думаєш, це було правильно?
Ти знаєш, просто...
У кожного з них свій шлях, люба.
Знаєш, Лен почав зустрічатись з цією Мелані.
- Ага. - Своєю асистенткою.
- Асистенткою. - Гаразд.
Серйозно? Що може бути банальніше?
А в неї син з інвалідністю,
тому решту свого життя він проведе за пранням
рукавиць та повільними прогулянками.
Може, це те... Що йому треба.
Але це тільки віддаляє нас...
Тобто, його від дітей.
Слухай, ти так говориш, ніби ти ревнуєш його, люба.
Я не ревную, я випускаю пару.
Можна мені?
Так, випускай.
Якщо це дійсно прояв емоцій.
Бо знаєш... Це реально прозвучало, як ревнощі.
І я...
Я знаю дещо про ревнощі,
люди ревнували мене до всіх підряд усе моє життя.
Що будеш робити?
Замовлю їжу. Подивлюсь тупу комедію.
- Так. - Проваляюсь у ліжку весь день.
Так.
Зроби це.
Це все правда
Танцювати, ми знаємо рухи
Бар, чайові, успіх
Хоча це все правда
Не казала, що співаєш.
Просто не йди...
Ти не питав.
Швидка не стоїть, тому, сподіваюся,
у нас досі є час попрощатися.
Останній великий палець вгору.
Знаєш? Хоча б зараз не будь гівнюком. Зможеш?
Що з тобою не так?
Я не хочу про це говорити.
Якби він був уже мертвий,
швидких би не було, був би патологоанатом
і купка людей з храму.
Невже в Еда не було ніяких родичів?
Як я пам'ятаю,
відсутність сім'ї й була його головним козирем.
Тож, усе... Відчинено.
Боже, скільки препаратів.
Він помер?
Ще ні.
- Де він? - У спальні.
- Мату, що ти тут робиш? - Привіт, діти.
Ми приготували «Арнольд Палмерс». Заходьте.
Вони можуть бути трохи засолодкі,
кажіть, я підправлю пропорцію.
Тату, як ти тут опинився?
Будеш?
- Так. - Він ідеальний.
Як справи?
Чудово виглядаєш.
То давно ви спілкуєтесь?
- Не дуже. - Так, що ти тут робиш?
Я просто зайшла до неї, бо мене поглинало почуття смутку.
Мені здавалося...
Що мої діти покинули мене
в один з найважливіших моментів мого життя,
тому я почувалася трохи сумно й пішла до мами,
якій я довіряю.
Я стояла на сцені і, здається,
старалася щосили.
- Ми були там. - Ми були.
- Були там. - Так.
Вас там не було. Той ряд був пустий.
Ми пішли аж під кінець...
Це було... Приголомшливо. Ти крутий.
Ні, справді, було дійсно...
- А що сподобалось? - Перуки,
- і макіяж, у тебе був... - Ми їх орендували.
Розкішний вигляд.
А твої вії.
- Боже. - Так, це були подвійні.
Повернемося до тої розмови?
Ед у критичному стані. Ми про це говорили.
Годі. Це треба вирішувати.
- З мами годі. - Що означає годі?
Ось чому ми запросили всіх вас сюди,
щоб ви мали змогу попрощатися.
Чекайте, що це означає? Він скоро помре?
Ну, не вже зараз,
але швидше, ніж ми очікували.
Йому нестерпно боляче,
тому ми хотіли допомогти Еду перейти...
У наступне життя.
З ним усе гаразд. Він такий, як завжди.
Я щойно заходила. Він посміхався.
Він посміхається, кліпає, він сере.
Ви взагалі не уявляєте, яке в нього життя.
То ти про його життя чи про своє?
Бо якщо з тебе годі, це зрозуміло,
але не тобі вирішувати, коли годі з нього.
У вашої мами просто зашкалює тривожність.
Ніхто з вас трьох навіть не звертає уваги, що з нею тут
відбувається.
- Ми звертаємо. - Не звертаєте, люба.
Я звертаю. Я постійно дзвоню.
А я хіба ні?
Не треба мені дзвонити.
Треба поруч бути.
Єдиний, хто сюди приходить, це він.
- Вона. - Більше ніхто, жоден з вас.
- Я приходжу. - Я просто прибираю сечу,
фекалії й блювотиння,
і сиджу тут сама з ним напроти телевізора,
і мені ні з ким поговорити.
- Ми тут. - Так, але ваша голова десь далеко.
Він приходить, щоб побути зі мною.
Вона. Я... вона.
Я жінка.
Вона про мене дбає.
Я більше так не можу.
Я не можу. Я вже не можу...
Подивіться на мене. Подивіться.
Або він, або я.
Гаразд. Нам варто запросити рабина.
Здається, не завадить поміч когось ззовні.
Навіщо нам рабина кликати?
Це серйозне рішення.
А ми що, набожні євреї?
Я напишу їй уже зараз.
Звідки в тебе номер рабинки?
Ми трохи спілкувалися.
Ми зустрічаємось.
- О боже. - Боже, ти що...
Господи. Ти трахаєш рабинку?
Трахаєш рабинку.
- Трахаєш рабинку. - Трахаєш рабинку.
Мам. Мамо, це... Це не те, що ти думаєш.
Мам, я вже її за це люблю.
Я теж. Але хочу сказати,
що я була першою, хто зрозумів,
що з них вийде прекрасна пара.
- Правда? - А я це озвучила.
Я ніколи не відчував такого.
- Боже, мені мабуть, час іти. - Джоші.
- Так, я знаю. - Аж мурашки.
Алі, у чому проблема?
Прошу, дай мені спокій.
Ні. Це цілковите божевілля.
Я вважаю, що ми маємо триматись купи.
Ну, я не допомагатиму їм...
Ми допоможемо, слухаючи.
Ти допомагаєш, допомагаючи.
Добре, знаєш що? Не можна все на інших звалювати.
Добре, знаєш що? Я розберусь сама.
Так, іди. Попіклуйся там про все.
Надто про вбивство Еда.
А ти відпочинь. Розслабся.
Залишайся тут і піклуйся лише про себе, Алі. Як завжди.
Чому ти стала таким мудлом?
Що відбувається?
Не знаю.
Може, щось типу, ти переспав із Сід
і не вважав за потрібне мені про це розповісти.
- А, це. - Так, це.
- Так. - Ага.
Гаразд, вибач.
Слухай, це ж усе дурниці.
Вона моя найкраща подруга, а не дурниці.
Гаразд. Вибач.
Усе скінчено.
Це ніколи більше не повториться.
Надто зараз, і я маю визнати,
що я весь час хотів з тобою поділитись
про нас із Ракель,
я закоханий у неї.
- Справді? - Так.
- Ти закохався у рабинку? - Ага.
Овва, закохався.
Дякую, що розповів мені. Мої вітання.
Мені час іти.
У мене залишилось чотири пляшки перкоцету
після операції з видалення брахіальної кісти.
І, знаєте, я можу злити все в одну, і...
Чотирьох вистачить?
Так, принаймні... Так кажуть.
Цього стане. І далі вставляєш його...
Я змішую і вставляю це в крапельницю.
Гаразд, здається, ви добре підготувались.
Нам довелося це зробити.
Тож ми... Ми дійсно робимо це.
У нас буде прекрасна Шива.
Шива.
Так, можемо відсвяткувати.
- Чудова ідея. - Можемо лишитись.
Ні, ні.
Якщо святкуємо Шиву, то точно не тут.
Але в нас є великий дім.
Я вже все для цього купила.
Тобто, у тебе по хаті валяються штуки для Шиви?
У мене є хустинки і ще трубочки.
- І гірчиця є. - О, у неї є гірчиця.
Серйозно, Теммі мріє відсвяткувати щось у нас вдома.
Мій друг Гаррі Фінкельстайн...
Обожнюю цю історію.
Мій друг Гаррі Фінкельстайн
нещодавно ходив до лікаря
за аналізами крові для його дружини.
Медсестра сказала, що в лабораторії страшенно помилилися.
Бо були дві пані Фінкельстайн.
У першої Фінкельстайн знайшли хворобу Альцгеймера.
У другої Фінкельстайн знайшли хламідії.
Гаррі питає, чи можна буде зробити повторні аналізи.
Медсестра каже: «Страховка цього не покриває».
- Це все неправда. - Тихіше, я слухаю.
Гаррі питає: «То в моєї дружини Альцгеймер чи хламідії?
І що мені в такому разі робити?»
Медсестра каже: «Висадіть її в Бербанку.
Якщо дістанеться додому сама, не спіть з нею».
- Така класна історія. - Ага.
Це злий жарт.
Але не надто злий. Жарт.
Я просто хотів підняти вам настрій.
За життя.