Оповідки з кільця - Сезон 1
- Що там у тебе? - Дивися.
Покажи їй.
Світлячок.
Шість на вісім.
- Сорок вісім. - Дуже добре.
Шість на дев'ять.
П'ятдесят чотири.
Шість на десять.
Це ж легко.
Шістдесят.
Добре.
Шість на одинадцять?
Чим ти займаєшся?
У підземеллі.
Знаєш, коли кажуть, що щось неможливо?
Так.
Я доводжу, що це можливо.
Коуле. Тато приїхав.
Час іти. Ходімо.
- Гаразд. - Ходімо.
Знімай капелюха в будинку.
Проблем не було?
Нічого незвичайного.
Дякую, що наглянули.
Завжди раді.
Діду?
Подивися. Лоретті сподобається.
Гарно.
Твій онук забув пробити дірки для повітря в банці.
Тримай.
Телефонувала?
Ще ні.
Доброго ранку.
Вітаю.
Алло?
Вітаю, лікарко.
Коуле?
Яким був тато в моєму віці?
Я тоді багато працював.
Бачиш це?
Ходімо.
Не бійся.
Воно щось робить?
Так.
Що?
Крикни.
Ну ж бо.
Стань тут.
Ну ж бо.
Агов.
Агов-агов…
Це твій голос, коли ти виростеш.
Це місце…
Воно може сказати, як довго ти проживеш.
Крикни знову.
Цього разу рахуй.
Агов.
Агов-агов…
Добре.
Ти довго житимеш.
Зможеш більше шести?
Це не гра.
А ти спробуй.
Добре.
Агов?
- Воно зламалося? - Ні.
- Тоді що не так? - Нічого.
Коуле, я…
Я мушу тобі дещо сказати.
Коуле.
Коуле!
Коуле.
Лікарка сказала скільки?
Точно невідомо.
Але недовго.
І що ти робитимеш?
Робитиму?
Не знаю, чи щось можна зробити.
Не знаєш?
Коуле!
На відміну від лікарки.
Тобто?
Вона знає.
Я пригадую ту лікарку ще дівчинкою. Лікарка Баллард.
Так дивно,
що маленька дівчинка повідомила цю новину.
Вона вже давно не маленька, Кларо.
Я знаю. Але була.
- До чого це ти? - Вам щось принести?
- Води? - Ні.
Ні, ми лише хотіли, щоб ви знали.
- Хотіли, щоб ви знали, що й до чого. - Звісно.
Як ти можеш бути таким спокійним?
Таке трапляється.
- Так, але ти… - Що ми можемо зробити?
Рассе?
Як я вже сказав, тут нічого не вдієш.
Ми просто хотіли, щоб ви знали.
Авжеж.
Так.
Коуле?
Іди геть.
Коуле?
Іди геть!
Коуле, не говори так зі мною.
Відчини двері.
Думав, ти не відчиниш.
Сідай.
Мій батько помер, коли я був твого віку.
Усі стояли, розмовляли.
Пригадую, як думав, що тіло там зовсім саме.
Саме-самісіньке в куточку.
Може, у підземеллі є щось.
Що тобі допоможе.
Ні. Це неможливо.
То зроби це можливим.
Де ти будеш після смерті?
В урні.
- Що це? - Це наче ваза.
- Для квітів? - Так.
Але для людей.
Ти не влізеш.
Моє тіло перетворять на попіл.
Хто?
Люди, які цим займаються.
Але куди ти подінешся?
Перестану існувати.
Ти питаєш про потойбічне життя?
Немає причин думати, що воно є.
Але ж може бути.
Гаразд, якби воно було, який би я мав вигляд?
Як зараз.
У мене було б лице?
Очі? Вуха? Рот?
Тіло ж зникне.
У тебе було б нове.
Якого б я був віку?
Як зараз.
Це не дуже весело.
Тоді ти був би молодим.
Чому?
Може, у тебе б не було тіла.
- Може… Може, ти був би… - Коуле…
Я ніколи не брав лікарняних.
Я теж.
Берегли їх до цього часу.
Поганий жарт.
Скільки вам тут років?
Двадцять п'ять.
Тоді це місце було лише ідеєю.
Стільки потенціалу.
Не здається, що це було давно?
Наче вчора.
- Ваше весілля… - Давненько це було.
Усе ж мені варто було прийти.
Ви були про мене невисокої думки.
Так.
Невисокої.
Ваш син хотів почути, що ви йдете.
Можливо.
Сідай.
Кільце.
Це те, чого ти завжди хотіла?
Так.
Як і твоя мама.
А ви?
Думав, що так.
Хтось має тут бути.
Керувати всім, коли мене не стане.
Я поговорив із радою.
Місце твоє.
- Якщо хочеш. - Так.
Хочу.
Добре.
Добре!
Я думав, тут усе розвалиться,
якщо я не сидітиму за столом. Але це не так.
Можна дати пораду?
Звісно.
Ти так не звикла,
але бери іноді лікарняний.
Здивуєшся, де подівся час.
Увесь потенціал.
Мить — і все.
Привіт!
Добре почуваєшся?
Як ти сьогодні?
Усе добре.
Ти прийшов до мене?
Ні, я…
Я хотів узяти Коула кудись.
Покататися.
Покататися?
Так.
Ясно.
Коуле!
Зараз його приведу.
Коуле!
Ти йди вперед.
Іди, я позаду.
Я нічого не бачу.
Ні?
Надто темно.
Ось.
Пам'ятай.
Завжди можна знайти світло в темряві.
Коуле.
Бачиш? Я знав, що ти не помреш.
Привіт.
Ти їв?
Треба сюди щось поставити.
Що?
Що-небудь.
Дідусь у лікарні.
Він помер?
Ще ні.
Ходімо зі мною.
Куди?
Ми його врятуємо.
Тебе не впустять.
Є інший шлях.
У полі.
Це тупо.
Там унизу можливо все.
Що це означає?
Гаразд.
Сам усе зроблю.
Коуле.
Ти міг собі зашкодити.
Що ти хотів зробити?
Я думав, тут щось є.
Щось?
Щоб допомогти діду.
Я знаю, ти любиш дідуся, але це…
Та куля зроблена
із того ж матеріалу, що був у дівчинки.
Тієї, яка шукала маму.
Вона його вилікує?
Це…
Вона не для цього, Коуле.
Тоді який сенс?
- Сенс? - Усього цього?
- Зроби, щоб це було можливо! - Гей.
Твій дідусь створив Кільце для багатьох речей.
Але те, що ти хочеш,
до них не належить.
Нам може не подобатися,
але смерть — це…
Це частина життя.
Остання частина.
Мені шкода.
Я хочу його побачити.
Я знаю, друже.
Але не думаю, що це хороша ідея.
Побачимо.
Але зараз
іди додому.
Що сталося?
Ти мене виказав?
Ні.
Зрештою…
Хай би він уже помер.
Я хочу до дідуся.
Перш ніж ми зайдемо, пообіцяй мені дещо.
Запам'ятай дідуся
таким, яким він був, а не таким, як зараз.
Зможеш?
Гаразд.
Привіт, тату.
- Тату? - Що?
Дивися, хто тут.
Підійди ближче.
Це Коул. Твій онук.
Коли?
Коул.
Ну ж бо.
Привіт.
Кларо.
- Кларо, дощ іде. - Тату.
- Дощу немає. - Кларо, треба йти.
Мама скоро прийде.
Ходімо, дощ іде.
- Тату, усе гаразд. - Ходімо.
- Ходімо, Кларо! - Тату, усе добре.
- Коуле, зачекай назовні. - Ні, Кларо…
Зачекай у коридорі.
Кларо, ні!
Джейкобе?
Що сталося?
Це нечесно.
Що?
Я не можу його врятувати.
Алло.
Ми скоро приїдемо.
Це необов'язково.
Дякую.
Гаразд.
Тату?
Там була бабуся.
Він був не сам.
Мої співчуття.
Дякую.
- Голодний? - Так.
У нас багато їжі…
Це твій дідусь помер?
Так.
Його поховали чи кремували?
Кремували.
А що?
Просто цікаво.
А ти б як хотів?
- Для себе. - Не знаю.
Я б хотіла, щоб мене поховали.
Як мою маму.
Твоя мама померла?
Так.
Мені шкода.
Хочеш допомогти?
Звісно.
- Оцей. - Що це?
Ніколи його не бачив.
Тато приїхав.
Що дідусь тут робив?
Він мені не казав.
Ходімо.
Привіт.
Дякую, що наглянула за ним.
Це для Лоретти.
Їй сподобається.
Джордже.
Туалет знову зламався.
Я пришлю когось подивитися.
Гарно, правда?
Так.
Агов?
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин