Viandalàndia!
LA FESTA DE LES SALSITXES: VIANDALÀNDIA
A veure, Julius, no ho oblidis: sense mi, no ets ningú.
Neteja-ho.
Ara, somriu. Molt bé.
Així m'agrada, colla de brètols.
Teniu, almoina.
Història de dues ciutats.
Una, amb riquesa i poder sense límits.
L'altra…
Un ermàs estèril,
deixat de la mà de Déu, ple de desesperació i decadència.
Em sap greu. No puc mostrar més numerets depriments dels teus.
Les noves ordres són restar importància a les desigualtats
i distreure la gent amb notícies sensacionalistes
sense contrastar i amb entreteniment.
Com el nou xou: Jocs de calamars.
Els germans Calamar jugant a dames en directe.
He guanyat clarament.
Que relaxant.
Com pots ignorar el patiment?
Ens hem de submergir en les històries, sense mapa, a fons.
S'està produint un autèntic glutencidi.
El nou tertulià, en Meló Gibson, no opina igual.
El glutencidi és mentida.
La culpa de totes les guerres és dels bagels.
Ei. Para el carro, Meló.
Ei, voleu anar de festa amb un famós?
Ja està, en Sammy és oficialment un merda.
Quina llàstima, em queia bé. Però és un cas perdut.
Un altre exemple d'aliment bo que s'ha podrit.
Al final els amics sempre et deceben, oi?
Tu no, Brenda. Tu ets guai.
Gràcies. Els aliments no estaven llestos per la caiguda del sistema.
Dividir el vot no va anar bé.
Jo t'hi vaig forçar. És culpa meva.
-No us hauria d'haver mentit. -I?
No hauria d'haver robat les dents ni haver-me disfressat.
I?
No t'hauria d'haver ficat a la font amb una frenada mentre fugia.
I?
No hauria d'haver fet l'acte sexual de follar amb l'humanet.
Per fi, ha sortit la grossa: "No m'hauria d'haver follat l'humanet."
Estava insegur i només…
Ell creia molt en mi en un moment en què jo no creia en mi.
Ni en vosaltres.
Hauria d'haver confiat més en nosaltres. Em sap greu.
No espero que em perdoneu.
El que vas fer és imperdonable.
Ho sé. Si serveix d'alguna cosa, em desfaré de l'humanet, Barry.
Per sempre. Ho juro per la nostra amistat.
Quina amistat?
Suposo que m'ho mereixo. I serà pitjor per part teva, segur.
Simplement, marxaré. No sé on, però…
Jo et perdono.
Ah, sí?
-L'has cagat molt. -Ho sé. L'he cagat molt.
I si espifiar-la és la naturalesa dels aliments?
Ningú és perfecte. Per això, la societat tampoc ho és.
Exacte. Qualsevol s'hauria follat l'humanet.
Em penedeixo del que he dit. No és cert.
Tota l'energia que hem dedicat a intentar arreglar Viandalàndia
l'hauríem d'haver posat en nosaltres.
La part positiva és que ho podem fer ara.
Necessito temps.
El que vaig veure va ser horrible.
I no em puc treure les imatges del cap.
Recordo la maionesa sortint a raig de…
No cal que ho diguis. Ja ho he entès.
Jo hi era. Pren-te el temps que necessitis.
Encara hem d'arreglar Viandalàndia.
Hem perdut, però són els nostres fills.
Són responsabilitat nostra,
encara que ens rebutgin i actuïn com imbècils.
Hola, perdedors. En Julius mola.
Hem de fer sortir la seva part bona. La d'en Julius també.
Estic segura que en el seu interior
hi ha un aliment que només vol que l'estimin.
El puc fer entrar en raó.
La teva com-pa-ssió no deixa de sorprendre'm.
Fins i tot en les cendres de la derrota,
el perdó floreix i dona pas a una abundant collita d'amor.
Aquest tio encara et grava.
Ja m'hi he acostumat.
-Ens veiem després? -Em sembla que sí.
Frank! Va tot bé? Com han anat les eleccions?
Han anat bé, tio. Tot ha anat molt bé.
Perquè vas fer molt bona feina.
Que bé. T'has balancejat com et vaig dir?
Sabia que no acabaries la feina, Frank. Me n'hauré d'ocupar jo.
Sí, m'he balancejat tota l'estona.
I els ha encantat. Ha estat clau per acabar de convence'ls.
Per això, aquesta segona part és una mica difícil.
No, un altre cop, no.
Jack, no ets tu, soc jo.
I el fet que mai podria estar amb algú com tu.
-O sigui que soc jo. -Doncs sí, ets tu. Ets un humanet.
De tots els cops que m'han deixat, aquest és el que més mal fa.
Més que quan em van deixar en una muntanya russa
i tot d'estranys van comprar la foto del moment
perquè plorava molt.
Saps què et dic? Que no.
Cada cop que m'han deixat, ho he acceptat i he marxat.
Però aquest cop no. Penso lluitar pel que tenim.
-Per nosaltres? -Sí.
Saps què et dic?
-No, gràcies. -Com?
No permetré que et desfacis de mi, perquè estic enamorat de tu.
Que ho senti tot el món: estic enamorat d'un frànkfurt!
Deixa't estar de romanços. Prou. No cridis.
Intento posar ordre a la meva vida.
Per poder estar amb la Brenda i que en Barry torni a confiar en mi,
t'he de deixar marxar.
No. Això nostre és real, Frank.
Tan real com la carn 100 % boví.
No, no és cert.
Et pensaves que els aliments t'acceptaríem com un dels nostres?
Ves-te'n. Tu i el teu estúpid alè humà.
Va! Ves! Marxa!
Que no ho veus, que no t'hi vull, aquí?
No ho dius de debò.
Sí. Ets un monstre.
Sabia que els frànkfurts eren dolents pel cor,
però no sabia que te'l podien trencar.
Sé el que pretens, Sammy.
Ja et donava per perdut,
però ara sé que un aliment bo pot tornar-se dolent.
I, després, tornar-se bo un altre cop.
Creus que m'he tornat dolent?
Llavors, per què han vingut a veure'm tants aliments?
Per què m'animen quan faig aquests passos?
Tu no em vas conèixer quan era el més petit del paquet.
Es reien de mi per ser petit.
Va començar la revolució i em vaig convertir en un heroi.
Quan matava un humanet, sentia que feia un metre.
Ara veig que buscar tanta adrenalina i emocions fortes
era una manera de tapar el dolor que sentia per ser petitó.
Crec que tu fas servir la fama i l'atenció
per tapar el dolor d'haver perdut en Lavash.
No tornis a esmentar el seu nom mai més.
Fot el camp, petitó.
Estàs gelós del meu èxit, els meus cotxes, els meus amics i les meves pantalles.
No, res més lluny…
Tinc tot el que sempre he desitjat. Tot.
Soc un bagel complet!
Bé. Jo volia…
Sí, ets un bagel complet. Clarament.
Mare meva. Així em veieu des de fora?
On és en Julius?
No es pot entrar a la suite entre les hores de foscor i llum.
Està bé. Tornaré… Un moment. Com?
No. No penso marxar fins que no el vegi.
Hi ha aliments morts al carrer.
I per què no vas amb ells?
Un respirador que ploriqueja? Els respiradors no fan aquestes coses.
En Julius. El que em pensava. És un petit cítric trist.
Hola?
Julius?
Ajuda! Treu-me d'aquí! Ajuda!
Ajuda! Treu-me d'aquí!
Com? No t'entenc. Què està passant?
Tu treu-me d'aquí i punt!
Molt bé. Quin és el codi?
No ho sé. No recordo res de quan és dins meu.
-Dins teu? -Se'm desconnecta el cervell.
Com? No entenc res. De què cony parles?
Mare meva. Ja ha tornat. És aquí.
Com? Qui ha tornat?
-Fuig. Fuig! De pressa, tros de pa! -Fugir de què?
Fuig!
Vaja, vaja, vaja. La tarongeta té una amigueta.
Perdó. Hola?
Més avall, reina.
Entenc que ara mateix estiguis perplexa
i tinguis moltes preguntes.
Qui és aquest petit gra d'arròs?
Per què en Julius està encadenat i demana ajuda?
¿I què és aquest artefacte singular
que té darrere el seu brillant i arrugat forat de l'alegria?
Per què no fas res?
No sé què està passant.
T'he donat permís per parlar, Julius?
Potser t'ajudarà sentir la meva història de superació cereal.
Passada la guerra,
la idea d'una unió sincera entre aliments era prometedora.
Però va venir la inundació i va arrasar les meves esperances
i els meus 4.000 cosins.
Necessitava ajuda.
Gràcies, gràcies.
Gràcies a tu, arròs glutinós. M'encanten les dents.
Però ningú m'ajudava.
Com tothom, em vaig refugiar a Shopwell's.
Però no estàvem units. Cadascú anava pel seu compte.
Allà vaig veure la veritable naturalesa dels aliments.
Vaig veure què necessitaven
i fins on arribaríem per aconseguir-ho.
Sabia que estava perdut.
Era massa petit.
Llavors el teu amic em va donar la resposta.
Estic controlant aquest tros de quòniam pel cul.
Si un aliment podia controlar un humanet des de l'anus,
vaig pensar que potser també funcionaria amb els aliments.
I va passar una cosa kàrmica i simfònica.
El dat pel cul més gran que coneixia tenia el forat del cul més gran de tots.
No era un cul carpeta ni un cul arromangat.
Era un pandero dels bons.
Un paner tan boniquet que era ideal per ficar-hi el ditet.
Ja ho capto, vas trobar una taronja amb cul.
Exacte, i vaig pujar de nivell.
La nostra connexió era més pura del que m'hauria pogut imaginar.
Controlava els seus moviments.
I les seves paraules.
Un, dos, provant…
Se'm sent?
La intel·ligència de l'arròs i el cos de l'Adonis taronja
eren la combinació perfecta per triomfar.
Meu. Meu, meu, meu…
Meu, meu, meu.
I els vaig tancar la porta als morros.
No em cal saber els detalls.
Vaig passar de ser l'aliment més dèbil
a ser el més fort.
Però, llavors, tu i la teva salsitxeta
vau intentar prendre-m'ho tot amb el vostre concepte de…
Quotes.
Sí.
Després, us vau enfrontar entre vosaltres i vaig guanyar les eleccions.
Ets un gra d'arròs.
Podries haver fet servir el poder per ajudar aliments vulnerables com tu.
Per què?
A mi, ningú em va ajudar. Ningú.
Jo t'ajudaré ara.
Mai no és tard per canviar.
I segur que en Julius també et perdonarà.
Saps què?
Ho faré.
Com? Impressionant. Sabia que entraries en raó.
No, això no.
Estava reflexionant sobre si matar-te o no
perquè saps el meu secret.
I ho faré, sí.
Sí, senyor.
Les viandes no ens matem entre nosaltres.
De què cony parles, tros de pa?
Quantes viandes han mort perquè altres no han fet res?
Ens matem contínuament.
Molt bé. Vols brega?
Doncs tindràs brega. A la merda!
Recuperaré el meu panet.
El meu panet. Recuperaré el meu…
L'ull!
Hòstia, com pica!
Surt d'aquí, mala pècora!
Taronja, fes força!
Ei, nois, heu vist la Brenda?
No te la mereixes.
Ah, no? Ja veuràs quan vegi com he deixat la casa de l'arbre.
-Espera. Soc jo. El Julius de veritat. -Com?
Deus haver-me tret l'Arrosset de dins.
-Ja no hi és. -De debò?
Sí. Redeu, gràcies.
Igualment, encara deu ser a prop.
Encara no estem segurs.
Ho has clavat.
Hauries de tornar a néixer per superar la Brenda Bunsen.
Segur que no és allà dalt?
Quina part de "ningú pot pujar entre la foscor i la llum" no has entès?
No! Espera. Ara sí que soc en Julius, de debò.
Creus que hi tornaré a caure?
Hola? Brenda? Julius?
Què redimonis?
Brenda.
Frank, estic bé.
O no.
No. No te'n vagis.
No tens cames. Tornaré amb ajuda.
Espera, Frank. Veig el Xiclet.
És feliç, Frank.
No va amb cadira. Està ballant una mica.
Vol que balli amb ell cap a la llum.
No, Brenda, no.
No t'hi acostis. No ballis amb ell cap a la llum.
Envia'l a pastar. Que et bombin, Xiclet. Deixa-la!
Em crida. Què dius, Xiclet?
M'ha donat la resposta.
Quina resposta?
Recordes el que deia que era el més important de la vida?
No ho va poder dir abans de morir.
Ho recordes? Va ser una mica molest
perquè parlava molt a poc a poc.
Sí, ho recordo.
Ara ho sé.
Sí? Saps com acabava la frase?
És molt profund.
Ho canvia tot.
Tant de bo ho hagués après abans.
Què diu?
La cosa més important a la vida
és…
És? És?
No, no, no.
Déu meu! No!
No!
Subtítols: Neus
Supervisor creatiu Guillermo Parra