Їжетопія!
ПОВНИЙ РОЗКОВБАС: ЇЖЕТОПІЯ
- Робіть свої ставки. - Агов, ставлю зуб на Боби.
Ставлю два зуби на Тунця.
Тунець!
Ну ж бо. Нумо, зелений!
- Так! - От же ж падло.
Агов, тепер плати, повільне вайло з бобами.
Вітаю. Вибачте за втручання.
Лише хотів сказати, який гарний у вас дім,
і, ну, я хочу ним володіти.
За лохів нас маєш? Я не вчора законсервувався.
Ми не маємо жодного наміру віддавати цю недавно відкриту наземну фортецю.
Хіба що ти хочеш пограбувати нас.
Ні. Жодного грабунку.
Вітаю з одним зубом, виграним на перегонах.
- Сподіваюсь, ти йому радий. - Так! Кожна їжа любить зуби.
Вони — символ нашої непереможності.
Дозволь відкрити тобі таємницю. Один зуб — це не круто.
Знаєш, що круто?
Сто сім зубів.
Порахуйте їх.
Там багацько біленьких. І жовтеньких. Є й молочні.
Бачу, сподобався моляр. Гарний, еге ж? Це премоляр.
Там трохи кривеньких.
А це комплект. Якщо з'єднаєте, там проміжок.
Погляньте на цю розкішну ротову кістку.
Так, клянуся північним вітром, це чимала здобич!
Домовились, помаранчевий матросе.
Пхай, друже. Пхай.
Бувайте!
Кляті телепні.
Я володію всім цим!
Навіть тобою.
Лаваше, любове моя.
Коли я з тобою, то не відчуваю діри в собі.
Бо вона наповнена твоїм коханням,
твоїм захопленням і, так, іноді
твоїм плямистим, пухким...
- Агов, через що ти щойно кричав? - Що? Я кричав?
Наснилося жахіття. Не хочу говорити про це зараз.
- То була весела ніч. - Так, і вона скінчилася.
- Так. Більше ні захвату. - Ні кохання.
- Так, тільки... - Ні уваги.
Гадаю, таке тепер життя.
Просто сидіти тут, згадувати старі добрі деньки,
знаючи, що не буде швидкого і легкого...
Рішення всіх моїх проблем.
Круто.
Тобто боже. Погляньте на це. Вони обожнюють його.
Ця скринька уваги — саме те, що мені треба.
Так. Ось так, вилупку.
Агов.
Вітаю, у вас чимала аудиторія.
Можна мені теж? Лише п'ять хвилин?
Щиро дякую, Хлібцю. Через тебе я збився.
Слухайте, мені шкода. Я шукаю, як би поділитися своїм даром зі світом,
а це, здається, ідеальний формат.
Знайди собі свою хай-тек систему трансляції. Ця вже зайнята.
- Ви не розумієте. Мені воно треба. - Ні, це ти не розумієш.
Це моє місце і мені насрати, що тобі треба.
Мене хвилює лише одна-єдина річ — ось ця.
Лють!
Ти наїхав не на того бублика.
Зажди.
Агов, як щодо оплесків для мого розігріву, Побитої Коробки пластівців?
Я повернувся. Гаразд, продовжуймо шоу.
Отже, мій колишній побачив, як я займаюся сексом з іншою їжею,
можна сказати, я добряче скочив у гречку.
Гадаєш, людець їстиме своїх?
Він же голодний, так?
Ми ж не дамо йому когось із наших.
Тому або хай вмирає з голоду, або смач-ноги.
Агов, обережніше! Якого... Бодай тобі, чуваче.
- Ви в нормі? - Ні! Бачили Льода?
- Якого Льода? - Старий, підступний фруктовий лід.
У мене був зуб у кишені, а він узяв і вкрав його!
Він украв ваш зуб?
Але їжа не краде в іншої їжі.
Невже? Скажіть це тому вилупку, що поцупив моє лайно.
- Це діється повсюди. - Агов! Зупиніть її!
Гаразд, зачекай, ясно? Ми не знаємо всієї історії.
Вона вкрала мій зуб!
Гаразд. Тепер знаємо. Це проблема.
Чорт. Ось іще проблема.
Ні. Він знає, що ми скоїли? Іде сваритися?
- Не знаю! Поводься природно. - Добре.
- Що ти коїш? - Не знаю.
- Забула, як поводитися природно. - Не щипати мене!
- Привіт, Барюню. - Це не природно.
Привіт, друзі. Що робите? Можна позависати з вами весь день?
- Увесь день? - Так. Доки спати не підемо.
Тобто... Агов, а нащо вам ця нога?
Просто так. Тобто нам потрібен цей ролик.
Так, нога нам не треба. Не змогли витягти.
- Я навіть не побачила її. - Ти помітила ногу там?
Ні, лише зараз побачила.
- Як дивно. - Просто лишимо її там.
Я вам допоможу. Трохи про це знаю.
- Ось так. - Ні, ти не мусиш.
Колись я рятував усю їжу,
а тепер просто тупо дістаю ноги з роликів, так?
Ось до чого я докотився. Але мене втішає те,
що ми зависатимемо разом до ночі.
Якого біса? Що? Ми не можемо зависати з ним до ночі.
Ні, це абсурдне прохання. Таке конкретне.
Треба спекатися його.
Френку, не можна його кидати. Глянь, який він сумний.
У нього нічого немає. Зовсім.
Агов. Може, ти зміг би допомогти нам
з дечим нагальнішим і значно небезпечнішим.
З чим?
Їжа краде одне в одного. Треба зупинити це.
А ти — єдина достатньо героїчна їжа для цього.
Дідько. У мене аж встав від цього.
Так, у тебе там дійсно побільшало.
Агов, крадете? Через моє мертве м'ясо, лялю!
Френку, нагадай мені представити тебе.
Кому?
Проблемі, яку ми не в змозі вирішити. Чекай. Немає такої.
Знаю, що ваші крихкі тіла потребують підтримки, тому ось.
- Ми принесли тобі поїсти. - О боже.
Я щиро вдячний вам.
Розумію, наскільки вам було важко приймати таке рішення.
Та не дуже. Бо ми передоручаємо його тобі.
І це жіноча нога.
Не знаю, чому це ще гірше, але так.
Чекайте. Але якщо не з'їм, то подумають, що я сексист?
На що я себе вмовляю? Я не можу з'їсти ногу!
Не може з'їсти ногу. От гівнюк. Правда ж?
Ну, а от мене ти з'їв би, так?
Змусив би себе таке зробити?
- Не знаю. - Знаєш.
Певно, лише поглянувши на мене, ти пригадуєш мій смак.
- Брендо, легше. - Ні! Він точно хоче мене з'їсти.
Правда ж? Що? Агов, хочеш розкрити мене? Так?
Вичавити трохи гірчички?
Додати редисочки із содовою,
покласти на мене кавунчика й з'їсти? Правда ж?
Я б не робив такого. Смак буде просто жахливим.
Жахливим. Чув це, Френку? Він вважає мене жахливою.
Ясно, слухайте, мені шкода. Просто нога — це занадто для мене.
Може, якщо знайдете мені пальчики, я б підсмажив їх на олійці чи...
О боже. Звісно. Вибачте.
Олія — це особистість для вас. Я не хотів.
- Френку, ходімо. - Не лишайте мене самого тут.
Думав, я потрібен для вашого суспільства.
Ти радше наша «людина дощу».
Ти потрібен, лише коли є дощ. Чи птахи.
Або щось незрозуміле. Але не зараз.
Останнє, що потрібно нашому суспільству, — щоб ми були, як ви.
Ми робимо все по-харчовому.
Гаразд. Я створюю спецзагін,
щоб патрулювати вулиці й боротися з крадіями зубів.
Шановні волонтери, як почуєте своє ім'я,
зробіть крок уперед та отримайте значок і коктейльний меч,
який дасть вам відчуття влади,
і воно, я знаю, не стане проблемою в майбутньому.
Кріс Болонський.
Кишка Гарґітай.
Вітаю, Кишко. Холодний Чай.
І решта теж. Уперед на вулиці!
ПОЛІЦІЯ
Сік утік!
Я цього не робив!
ВИХОР ВЕРТУШКИ ВАНІЛЬНЕ МОРОЗИВО
Гаразд, Морозиво. Ти знаєш Льода. Де він?
Добре. Що вам треба?
Я знаю багато льоду. З Содовою, Колою, Віскі.
- Навіть знаю клятих... - Годі.
Ти знаєш, який Лід нам потрібен. Фруктовий. Фруктовий Лід.
Агов, обережніше, чуваче. Гаразд, слухайте. Він он там.
Не парся. Дякую за зуб.
Льоде! Застигни!
Я це й намагаюся зробити.
Офіцери.
Відчини кляті двері!
Вибач, Льоде. Це кінець.
- Агов, куди ви мене в біса ведете? - Кортить дізнатися?
А що нам робити з Льодом і рештою злочинної їжі?
Я знаю.
Починається суд їжі.
Усім встати перед шанованою суддею Бруквою Ґінсберґ.
- Ми знову зробили це. - Не дякуй, Їжетопіє.
Гаразд.
Наша перша справа — «Червона Сочевиця проти Льоду».
То в чому проблема...
Лід украв мій зуб. Старе зубокрадне падло.
- Льоде, це так? - Звісно. І я зробив би це знову.
- Без каяття. - Нічого, Френку.
Поганця зловили. Система працює.
Але ви не розумієте. Не все так просто.
Лід зробив лише те, що мав зробити.
Я танув до смерті.
І не лише я, мої молодшенькі теж. Морозивко. Фадж.
Уся родина Фруктових була на межі танення.
Нам була потрібна морозилка. Негайно.
Але морозилки в Їжетопії недешеві.
Тому я вкрав зуб Червоної Сочевиці.
Це кляте місце змінило мене.
А найгірше те,
що коли я повернувся з краденим зубом,
уся родина Фруктових уже розтанула.
Досі перед очима лице малого Фаджа, коли воно сповзало донизу його тілом,
забризкавши всю підлогу й мої черевики. Гляньте!
Злізьте з таці свідчень.
Сумно таке бачити.
Але це суд за законами їжі,
і так само, як і герметичну кришку на консервованих огірках,
закони не можна порушувати.
Цим я присуджую Льоду повернути зуб Червоній Сочевиці.
- Лавровий Листе. - О боже!
Якщо ви закінчили охкати,
суд розгляне справу «Мінералка проти Салата Ромена»,
якого звинувачено в крадіжці трьох молочних зубів.
Ти бачиш цей тривожний тренд
серед їжі, яку судять за крадіжку?
Ще є повно місця в морозилці моєї шестиполичкової камери.
Має центральне охолодження, дворецького і ніякого сонця.
Замало зубів для морозилки?
Ми також продаємо заморожену воду за пів ціни.
Чи викличте заздрість друзів,
охолоджуючись на вітрі у своїй крутій тачці.
Батарейки окремо.
Якого біса? Їжа купує за зуби товари?
І послуги.
Відійди.
Агов. Годі затуляти холод.
Що це в біса таке? Харчові нетрі?
Ми караємо їжу за крадіжку зубів,
але вони роблять це, лише щоб вижити.
Дідько. Це погано. Я не знаю, що робити. Голова обертом.
Може, нам варто поговорити з людцем чи...
Ні. Френку.
Це не вода з неба чи летючі монстри.
Він нам не треба,
і ми не хочемо заразитися його лихими ідеями.
Це проблема харчів, тому потрібне харчове рішення.
Харчорішення. Розумієш? Я вигадала харчорішення для проблеми,
бо «харчі» й «рішення» — забагато слів.
- Бачиш? Я це зробила. - Маєш рацію. Це просто.
Деяка їжа має багато зубів. Інша — жодного.
Тому ми попросимо їжу, що має багато зубів, дати їх тим, хто не має.
Так. Це геть не суперечливо,
кожна їжа погодиться з нами.
Чудово. Як нам сказати про це?
Добре, як щодо цього?
Як називається желе, що вдає холодець?
Самозванець.
Це такий же жарт, як і попередній.
Це ти самозванець! Відстій!
Агов, що... Не йдіть посеред виступу.
Ні, ну ж бо, Семмі. Ти втрачаєш їх.
Думай. Як лишитися актуальним?
Семмі, нам потрібно, щоб ти передав оголошення,
яке мають почути абсолютно всі.
Так.
Добрий вечір. Я, звісно, — Семмі Бублик.
Ви знаєте моїх перших гостей через революцію
та нещодавно створену правоохоронну систему.
Френк і Бренда.
Чудово. Так, ні. Френку, Брендо, люблю вас, малі.
Отже, чув, ви маєте велике оголошення.
Так, маємо.
По суті, ми розробили систему, дуже розумну систему,
де в кожного візьмуть трохи зубів,
щоб подбати про їжу, яка знаходиться в скруті.
Так, гаразд. Щоб проілюструвати, про що ми говоримо, уявіть пиріг.
Або краще запросіть її на сцену. Пиріг?
Хотіла б передати привіт моїй подрузі, Ревеню. Привіт, Рев!
Гаразд, скажімо, Пиріг уособлює всі зуби, які є в їжі.
- Я — зуби. - Так, Пиріг. Дякую.
Отже, як я й казала, якщо ви їжа в скруті,
ми візьмемо лише ось такий шматочок ваших зубів.
- Це небагато. - Саме так.
Серйозно, годі. Не треба коментувати. Ти реквізит.
А якщо у вас більше зубів, ніж треба,
ви заплатите ось такий шматок.
Що чимало,
але, як бачите, тіла Пирога ще лишилося вдосталь.
- Фу. - Що?
Чекайте. Ні, годі. Я чую фукання? Хтось фукає? Хто це фукає?
- А мене запитали? Фу! - Гаразд. Ви, пане?
Вам, схоже, не подобається цей план поділу.
Так. Я — Сікус, і мені це не подобається.
Вони не вірять у їжу!
Що? Ми почали революцію. Ми віримо в їжу.
- Я боролася за це! - Її правда!
Ну, щось не схоже.
Ви хочете роздавати милостиню,
бо думаєте, що ми заслабкі, щоб подбати про себе.
Так. Якого біса?
- Годі. Якого? - Так.
- Ми не про це кажемо. - Пане, говоріть у мікрофон.
Це ваш шанс звернутися напряму до Френка й Бренди.
Після війни ви казали нам, що їжа може робити все, що хоче.
А тепер вказуєте нам, що робити. Може, визначитеся?
Усе разом?
- Нізащо. - Брехуни!
Агов, можна запитати? Так?
Вам зараз краще, ніж чотири дні тому?
Мені — ні.
- Ні. - Усе значно гірше.
Тоді нащо нам узагалі їх слухати?
- Так. - Хто зробив їх головними? Не я.
- Ви? - Не я.
- Ні. - Ні.
- Якого біса? - Хочете самі все вирішувати?
Ні. Думаю, ми всі маємо вирішувати,
хто буде головним.
Так! Він має рацію.
Якби мої харчові земляки обрали мене,
я б збіса точно впорався з роботою краще за вас.
Хтось покличте Спеції, бо стає дуже пікантно.
То що скажете?
Як вважаєте, мої старі друзі, Френк і Бренда, мають бути головними?
Ні, бляха.
Чи думаєте, що мій гість програми, Сікус, має бути за головного?
Сікус!
А в наступному випуску
буде обрано переможця, ексклюзивно на моєму шоу «Аргументи»!
З вашим улюбленим бубликом Семмі.
Агов, ви чудово впоралися. Чудове шоу.
Тобто «чудове шоу»? Ти взяв і намахав нас.
Чекай. Що? Не розумію. Усі в місті дивилися на вас.
Я геть розгублений, як ви можете вважати це
чимось іншим, окрім як дивовижним.
Семмі! Хочу тебе.
Гляньте. Вони люблять мене.
Даруйте, маю голубитися з деякими голубцями. Чао какао.
Що це було? Це якась клята катастрофа.
Маєш якісь харчорішення для цієї проблеми?
Не зараз, але могло бути й гірше, так?
Як?
Гадаєш, утечеш від Баррі?
Годі опиратися. Не хочу роздавити тебе.
Якого біса?
Ну, гадаю, вирішено.
Тепер я людожер.
Переклад субтитрів: Віталій Данмер
Творчий керівник Владислава Бурмістрова