ЖАХІТТЯ ДОЛОРЕС РОАЧ
СЕРІЯ 8 СПИНИ МЕНЕ
Я дійсно не хотіла цього робити.
- Лайно. - Що саме лайно?
Тут стільки всього, що можна назвати лайном.
- Знаєш, я ніколи цього не бачив. - Просто допоможи забрати його звідси.
- Я тільки прибрав унизу. - Лишиш його в холодильнику?
- Це спрацювало попереднього разу? - Замкни його.
Ти поставив на нього замок? Поставив на нього довбаний замок.
Ти лишив на ньому наклейку, сраний генію.
Ти мав зняти наклейку.
- Він так продається. - Ні.
- Звісно, не продається. - Не я наклеїв.
- Ти мене відволікаєш. - Відволікаю?
Я не думаю про лизання піхв.
Я кохаю тебе, Ді. Мені не потрібні інші вагіни.
Замовкни, чоловіче. Допоможи з цим лайном.
Я хотів бути романтичним.
- Боже. Просто допоможи мені. - Зрозумів.
О боже.
Обережно. Пильнуй.
Агов?
Лайно. Назад. Назад.
- Та ну. Не бий його. - Підійми його ноги.
- Ви там зависаєте чи що? - Ясно.
Привіт.
- Привіт. - Вітаю.
Де Джона?
- Згубила його. - Що? Це як?
- Думала, він спустився донизу працювати. - Так.
- Він тут не працює. - Ні.
Певною мірою працює.
- Можливо, пішов у свій офіс. - Він сказав униз, униз сходами.
Його офіс на півночі…
Я не знаю. Він пішов. Він тут не зависає.
Гаразд.
Хочеш трохи? Бо Ді не хоче.
- Вона не голодна. - Я сита.
Усе добре. Відчиняємося?
- Так. Буду за мить. - Гаразд.
Ти відкриєшся?
- Залишимо його на трохи, поки розберуся… - Що?
Це телефон Джони?
Не знаю. Це він?
- Це дивно. - Так, збіса дивно.
- Ні. Я весь час забуваю десь телефон. - Але в тебе немає телефона.
Тепер ти знаєш, чому саме.
Він заскочив і привітався. З нами, перш ніж піти.
- Він мав вийти. - Так.
З нами. По роботі.
- Думаю, він повернеться. - Звісно.
Так. Гаразд.
- Гей, як там Софія? - Добре. Говорила з нею сьогодні вранці.
Говорила бадьоро. Побачуся з нею за обідом.
Це дуже добре, Нелі.
Так. Знаю.
Гаразд, час відчинятися.
Джона був хорошим. Він не заслужив.
Як і Нелі. У нас було ще одне тіло, і ми не могли лишитися, викуп чи ні.
Луїсе.
- Що? - Набрала офіс Джони.
- Сказали, його досі не було. - Дівчино, минуло п'ять секунд.
Він лишився минулої ночі.
Я жахлива, жахлива людина.
Напевно, забув свій телефон, бо на нього не схоже.
- Ясно, що він не думав. - Імовірно, він не думав. Це…
- З ким розмовляє Луїс? - Не знаю. Якийсь коп.
Боже. Дивно, що хтось міг таке подумати.
- Маємо їхати. - Empanada Loca — сімейна справа.
Основа громади вже 30 років.
Насправді, друже, ми — єдине, що лишилося.
Я відповідаю за все, що відбувається за цими дверима.
І чому я не бачив Марсі з тих пір, як та спустилася на зустріч з нею?
Не знаю, чому візит Марсі означає, що ми продаємо марихуану.
Вона прийшла сюди перевірити конкурента. Потім зникла.
Конкурента? Марсі досі дилерка? Думав, вона це переросла.
Годі лайна. Я зараз зателефоную друзям з УБН.
Ти їй платиш чи що?
Я їй плачу? Я нікому не плачу.
Може, краще платив би.
Зрозумів, брате. Це шантаж.
Не отримуєш виплат від Марсі і прийшов до мене.
Уперед. Приводь своїх друзів із УБН. Хай нишпорять. Дамо їм емпанад.
- Луїсе. Годі. - Передай їм.
Вони зміняться.
Просто подумай про це, може, тобі сподобається масаж.
Здаєшся напруженим. Без образ.
- Ні, дякую. - Як хочеш.
- Щось тут не так. - Так? Цікаво, що саме.
Будеш тут стояти? Гаразд. Роби свою роботу.
- Так. уперед. Роби. - Годі, Луїсе. Годі. Стій.
МІСТ І ТУНЕЛЬ ДОСТАВКА СВІЖИХ ПРОДУКТІВ
Не сьогодні, Джеремі.
Уперед. Ходімо вниз. Нелі, ми зараз будемо.
Іди вниз.
Замовкни.
Ми маємо їхати. Годі.
- Що? - Збираємося негайно.
- Стій. Чому? - Уперед.
Ти ще й питаєш?
Бо мертвий син мертвого власника в холодильнику,
а брудний коп намагається тебе розкрити.
Зчитай обстановку. Їдемо.
Він несе маячню. Він нічого не зробить.
Що ти збираєшся робити? Чекати, поки отримаєш нову пропозицію?
І далі робитимеш емпанади Локо?
Ми ховаємося на видноті.
- Годі емпанад із людей. - У нас нема грошей.
У нас є гроші. Є 15 тисяч і мої гроші.
Цього мало на будинок у Колорадо. Це 15 тисяч.
Луїсе. Я не намагаюся купити будинок у Колорадо.
Я намагаюся не провести своє довбане життя у в'язниці.
Куди ми поїдемо?
Я в біса не знаю, друже. Підземка.
- Ми розберемося. - Ти так хочеш?
Ні, я не хочу жити так.
Але тут усе під питанням. Слухай, ми однаково збиралися поїхати, так?
Змінилося тільки питання грошей. Хай без грошей, але ми поїдемо.
Усе змінилося. Усе.
Ти мала вчинити так із Джоною, я не серджуся.
Ми мали поїхати. Він забрав би Empanada Loco.
- Якщо ми їдемо, то все. - Усе в минулому.
Усе буде знищено, ясно? Усе, увесь мій спадок.
Усе, що я маю. Я тут народився.
Я буквально народився тут, на цій клятій підлозі.
Нам тут було добре, так? Тобі було весело.
Ідеальний тип… Чорт.
Ти пробувала? Ця трава зветься «Аварія на потязі». Це…
Луїсе, це аварія на потязі. Оце все тут — аварія на потязі.
Я просто їду. Роби, що хочеш.
Стій. Зачекай, так? Прошу, чекай. Гаразд?
Ти виграла. Добре? Але послухай.
Якщо ми поїдемо просто зараз, це виглядатиме підозріло, так?
Ми привернемо увагу, так? Нам треба виграти час.
- Як ми це зробимо? - Маю ідею. Клянуся. Маю ідею.
Ти маєш дати мені час, так? Дати мені більше часу.
Ми маємо поїхати сьогодні, Луїсе. Сьогодні день від'їзду.
- Що ти робиш? Куди ти йдеш? - Я про це подбаю. Я знаю.
Що ти робиш?
Я даю тобі годину, Луїсе. І все.
Вір мені, мамі. Вір, гаразд?
Так, я вірила. Вірила, що він може все спаскудити.
Але він був мені потрібен. Він єдиний, хто мене не підведе.
Люди повні лайна.
Але цей стіл мене не підводив.
Ти так швидко про це подбав?
- Джой. - Про що дбати?
- Ні. Знаєш, час непідхожий. - Непідхожий час?
- Завжди непідхожий, Долорес? - Джой, прошу.
Я знову потягнула шию. Думаю, це стрес.
О боже. Серйозно? Мене нечутно?
Мануальні терапевти гірші, ніж ти, хоча й задорогі для мене.
Я не можу зарадити. Навіть стіл не стоїть. Ти маєш піти.
- Чому? Що відбувається? - Ти маєш піти.
Ні. Чекай хвилину. Ти неймовірно груба.
Я твоя подруга. Намагалася знайти тобі роботу, коли ти з'явилася ні з чим.
Це зіпсувало мої взаємини з сестрою. Ми не говоримо через тебе.
До того ж я дала тобі стількох клієнтів, людей, які чекали на своє прання.
«О, маєте 30 вільних хвилин? Ідіть до Чарівних рук».
І ти вправна. Але ти не друге пришестя, ясно?
Вони приходили, бо я їх відправляла. Бо я казала правду.
А я подобаюся людям. У мене добрий смак.
А ти ставишся до мене, наче я якась…
Знаєш що? Я маю брати комісійні.
Не хочеш допомогти мені з болем, тоді 10%…
Гаразд. Повертайся. У тебе 30 секунд.
- Добре. - У тебе 30 секунд.
- Де саме? - Отут.
- Так. Тут затисло. - Гаразд. Тільки тихо. Прошу.
- Вибач, я крикнула. - Ні, усе гаразд.
Прошу, я просто хочу бути дуже тихою, добре?
- Справжні друзі кажуть жорстоку правду. - Джой, ти маєш замовкнути.
- Ти іноді така зла. - Зла?
- Я зла? - Ти маєш…
Мені подобалася Джой, але вона була не в той час не в тому місці.
Дідько.
Ми мали їхати.
Дідько. Треба їхати.
Луїсе.
Вона сказала, що принесе нам емпанади.
- Ти чула про неї? - Ні.
Ця жінка ніколи не пропускала вистави від «Вона мене любить» у 1993-му.
Власне тому, що її штовхнули на колію в метро.
Руті вижила завдяки третій рейці і навіть тоді зателефонувала.
- Так, тут відбувається дещо дивне. - Гей, Нелі. Можна тебе?
Привіт. Як ви? Вона мені потрібна…
- Секунду. - Кілька секунд.
Я повернуся.
У мене є питання.
- Що відбувається? - Послухай це.
Джона досі не з'явився в офісі.
Боже, дівчино. Ще й години не минуло. Розслабся.
Знаю. Але спочатку зник його батько, потім — ця жінка.
Його батько не зник. Він же писав, так?
Тільки раз, а з тих пір — ні. Жінка шукала його й зникла.
- Це вони кажуть. - Чому ти слухаєш…
- Думаю, це мафія. - Що?
- Мафія досі існує? - Так, існує.
Не мафія, Нелі. Це…
Я не знаю, що це.
Але все гаразд, добре? Усе гаразд.
Не думаю, що все гаразд. Може бути не гаразд.
Іноді не все гаразд.
Коли мама сіла, було не гаразд. І коли вона сіла попереднього разу — теж.
І я хочу знати, що щось не гаразд, до того…
Не хочу, щоб щось сталося з тобою чи Луїсом.
Можемо просто повернутися до роботи? Прошу.
Клянуся, усе буде гаразд. Обіцяю. Буде гаразд, добре?
- Ми нічого не можемо. - Гаразд.
Тож повертаймося до роботи, добре?
- Добре? - Добре.
Добре.
Вона мені вірить.
Я монстр. Гірше. Я справжня.
Луїсе.
Чи є хоч найменший шанс, що він не утнув дурницю?
Це було б надто тупо навіть для нього, так?
Це було так і раніше?
Я не можу його чекати. Беру свої лахи й валю.
І всі ці борги.
А потім він отримав ці дивні повідомлення і все.
Узагалі?
- Узагалі. - Це дивно.
- Не типово. - А як він став монахом?
Вона з'ясувала?
- Що? - Джой з'ясувала?
Ні, не з'ясувала.
Вона щось бачила? Чому ти пішла й…
Бо я зла відьма, друже. Ми маємо їхати. Я їду з тобою чи без.
- Стій. Чому? - Чому?
Годі, Луїсе. Ми вже про це говорили.
Я маю щось із цим зробити. У мене є план. Вір мені.
Нащо мені тобі довіряти? Нащо? Ти все погіршуєш.
- Я дбав про тебе. - Ні.
Мені не потрібен 30-річний спітнілий канібал, який краде тампони,
від якого смердить підвалом та олією,
до якого я б не опустилася,
якби Домінік не зламав мені життя 16 років тому,
щоб вирішувати замість мене.
- Дякую. - Яка ж ти зла. Ти така збіса зла.
Так? Тоді я збіса зла. Яке кому діло?
Я вбила шістьох людей. Тебе це не хвилює?
- І тільки-но я вбила Джой. - Я цього не очікував.
Якого біса я вбила Джой? Якого…
Дідько. Вони швидко з'явилися. Лайно. Поліція їде.
Долорес!
- Нелі, чекай. - Допоможи!
- Гей. - Нелі.
Пройшло краще, ніж я думав. Добре.
Я вигравав час, бо він не наш. Але зараз можемо лишитися.
А завдяки останній поставці від Чарівних рук у нас будуть свіжі «Дуже Лока».
Що ти зробив?
Софії немає, час ідеальний. Підняв їх мотузкою по пожежній драбині.
О боже.
Фізика в дії. Я зателефонував. «Знаю, де опинилися тіла».
- Легко. - Як ти міг так із Нелі?
Та ну. Через неї Джона…
Не через неї. Він був тут через мене. Я причина.
Байдуже. Вона молода.
Зможе щось зробити, коли вийде.
Вийде? Луїсе, ти не виходиш, коли нашинкував людей.
Особливо такі, як Нелі. Думаєш, система була зі мною жорстокою?
Як ти міг таке зробити?
Як я міг? Вилупкам скрутили в'язи.
З Нелі вийшло добре. Тепер ми в безпеці, мамі. Годі.
Ні, ми не в безпеці. Тепер вони обшукають кожен сантиметр цієї будівлі.
Ти знову все погіршив.
- Що я мав робити? - Ти мав мене спинити.
Хтось. Усі мали мене спинити.
Я могла бути щасливою тут. Із тобою.
Я б робила масажі. А ти працював нагорі.
Я ніколи не хотіла дім у Колорадо, друже.
Я просто хотіла
мати нормальне, просте життя.
І бути нормальною, простою людиною.
А натомість маю бути такою людиною.
Гаразд.
Як сьогодні? Завжди о цій порі?
Знаєш, ми на це не відповідатимемо.
Я маю їхати.
- Я поїду. Візьму речі. - Запізно.
- Ходімо. Вантажівка тут. - Джеремі?
Ходімо, Долорес. Нумо. Моя вантажівка позаду. Ходімо.
- Що він тут у біса робить? - Годі.
Я все знаю.
Знаю, що ти змусив її робити. Знаю…
- Ти не… - Я знаю, що в цих емпанадах.
Не знаю, про що ти кажеш.
- Знаю, що зробив з Аріелем. - Татом?
У тебе розлад. Ти знав, що він знав.
- Тому ти залишив його гнити. - Ти не знаєш початку.
- Мовчи. - Він був другом.
Він не був тобі другом. Ти довбаний намаханий.
Йому було тебе шкода, бо ти божевільний.
Ще до твоєї мертвої дружини
й сраних конспіративних теорій.
І ніхто не вірить жоднісінькому твоєму слову.
- Я не божевільний. - Так?
- Де тіла? - Джеремі, годі.
- Де? - Джеремі.
- Шукай. - Ходімо.
Де тіла?
- Я не божевільний. - Сраний псих.
- Де? - Ні чорта не знайдеш.
Джеремі, це я.
- Луїсе, годі. Припини. Луїсе. - Ти монстр.
Він задихається. Глянь на нього.
- Пусти мене. Він задихається. - Ні.
- Він задихається. - Ні.
- Глянь. Він задихається. - Годі.
Допоможи йому. Ти маєш допомогти. Бери його. Ну-бо.
Джеремі.
О боже.
- Чому ти змусила мене? - Убити його гуманніше.
Я пацифіст. Глянь, на що ти мене перетворила.
- Іди геть. - Я не хотів.
- Іди геть, Луїсе. - Я йду.
Ні, ти не йдеш.
Я більше не хочу бачити ні тебе, ні твою довбану вафельну промежину.
- Я допоможу тобі. - Ні, геть від мене.
- Геть. - Ти кохання мого життя.
- Я кохаю тебе. - Руки геть.
- Геть від мене. - Ти не можеш піти без мене.
- Долорес, ні. - Геть.
- Геть від мене. Пусти. - Ні. Ти не можеш.
- Ти не можеш піти. - Пусти.
- Пусти, прошу. - Не йди.
- Зостанься зі мною. - Пусти.
Не йди, мамі. Прошу, не йди. Не йди. Прошу.
Прошу, не йди.
Спікся, як і всі інші.
Дідько!
Лайно. Я ж, дідько, не вмію водити.
У повній сирого м'яса вантажівці.
То так ти обпекла руку.
- Так. - А що потім?
Я провела чотири роки в бігах, шукаючи Домініка, намагаючись залишити це позаду.
Тим часом моє ім'я на вивісках, наче я Джек Різник.
Я думала, ти мертва. Ми всі думали, що ти мертва.
І я вірила тому, що чула про тебе. Що ти якийсь божевільний монстр…
Ні. Але ти права. Так і є.
- Ні. Ти жертва обставин. - Так. Ні. Ти мала рацію.
- Ти месниця. - Ти не звернула увагу?
- Ти була права. - Ти мала так вчинити.
- Ти мала це все зробити. - Не мала, ясно? Не мала.
Хочеш знати дещо? Я прийшла сюди, щоб зробити це знову.
- Зі мною? - Можливо.
А може, ні.
З тим, хто стає чи може стати на моєму шляху
або рушить мене не туди.
Чи якщо буде не той час чи не те місце.
Ти сама це сказала. І ти мала рацію щодо мене.
Ти маєш рацію.
Я не можу спинитися.
Гаразд, Кейлебе.
Люди кажуть, що так цією п'єсою зробив Долорес людиною.
Навіть більше, ніж подкаст.
Знаєш, ти взяв цю серійну вбивцю
і ти зробив її героїнею.
Я хочу зробити з нею серіал. Бачила тут Джейсона Блума?
- Так, вибач. Він у захваті. - Знаю.
- Я візьму пальто. На вулиці? - Добре.
Добре.
Агов?
- Хочеш масаж? - Дідько, ні.
Вилупку, серйозно? Подкаст про моє довбане життя?
- Тепер постановка на Бродвеї? - Домінік.
- Де мій чек, сучко? - Домінік.
- Що? - Домінік.
Що ти сказав?
Домінік. Можу знайти Домініка, якщо відпустиш.
Ти знаєш, де Домінік?
- Знаю декого, хто знає. - Так?
- Хочеш жити й записати ще один подкаст? - Так.
- То зрозумій правильно, вилупку. - Гаразд.
- Чий це дім? - Думаю, ти маєш…
Я зайду в цей будинок. Коли я вийду, краще тобі бути тут.
Інакше я тебе вистежу
й закінчу вставляти цей мікрофон тобі до горла,
аж поки не візьмемо інтерв'ю у кишок.
Гаразд, але в тебе чудова зачіска.
Сексуальна. І я серйозно.
Це дуже мило. Гаразд.
Дідько.
Переклад субтитрів: Альбіна Саженюк
Творчий керівник: Юрій Лаховський