ЖАХІТТЯ ДОЛОРЕС РОАЧ
СЕРІЯ 7 БУВАЙ, ФЕЛІСІЄ
То де зустрічаємося?
«Піца Кена й Айбла»
за кілька кварталів звідси.
Я їх знайшов після справи з Гідеоном. Уяви.
Вони користуються качиним жиром для кірочки.
Знаю. Може, я можу користуватися жиром жирного в тісті.
- Чим? - Ну, жиром мертвого Жиропи.
- Не качиним, а жирним. - Гаразд, тихо.
Що з тобою не так?
Чому для тебе все — клятий жарт?
Не жарт. Геніальна ідея.
Надасть усім скоринкам особливого смаку, навіть веганським.
Ми маємо вибратися, гаразд? Не…
Ми це маємо зробити. Але не сьогодні. У мене досі…
Я думала, він сьогодні принесе чек.
Так і є, але я маю використати все наше м'ясо від тебе.
Тоді ми поїдемо.
Мамі, тихо. Заспокойся, добре?
Дуже скоро ми будемо під власним захистом свідків.
Пуф, і ми зникли.
Як Домінік.
- Долорес. - Джеремі. Привіт, як ви? Як справи?
Я не моргаю, чоловіче. Їдь геть.
Джеремі, у тебе моє замовлення?
Повертаємося до звичної кількості ошийку, реберець, стегенець. Лади?
Так, лади. Точно лади.
Бо що «добро», як не спасіння, яке йде в купчастих хмарах?
Так, ми маємо йти.
Бо що таке купчасті хмари,
як не доказ нашого існування на небі?
Це означає, що ми всі, кожен, усюди.
- Так. Це круто, бувайте. - Круто. Гарного дня.
Бувайте, Джеремі.
- Він знає, Луїсе. Кажу тобі. - Йому не повірять.
Він божевільний.
Ми за крок від того, щоб хтось не божевільний це з'ясував.
- Тож не будь зухвалим. - Ні.
- Ді. Це подвійне побачення. - Привіт.
Це подвійне побачення. Стій. Глянь на моє волосся.
Круто виглядаємо. Фото!
Це не твої емпанади
з якістю майстра, особистим чуттям і деталями…
Це не зміниться, добре?
Я вірю: майстерність і прибуток можуть співіснувати.
- Він такий розумний, так? - Так.
А тим часом…
Слухай, мені трохи не вистачає, але тут мої заощадження.
Це 5% від першого внеску.
15 штук? Говорили ж про 300.
- Знаю, але… - Це варте 15 тисяч доларів?
- Твої заощадження? - Він пояснить.
Усі кошти «Нерухомості» на ім'я мого батька.
Я весь час курив з такими дітьми, як ти. Хіба в тебе нема трасту?
Так, але я не чув про батька з минулого тижня.
Це так сумно.
Мені потрібні підписи обох батьків, щоб дістатися трасту.
Підроби його підпис.
Не можу для такої суми зняття.
Потрібні відбитки пальців, нотаріус.
- Нотаріус, Луїсе. - Так.
Я зрозумів, друзі.
Це картка моєї мами.
Але стій. Зажди. Нам слід зачекати…
Поки твій тато не з'явиться?
Я не можу дати вам більше, доки він не з'явиться.
Але моїм юристам доведеться скласти договір.
Вони не працюють на мене.
Ми не можемо чекати тебе, твоїх юристів чи твого тата.
- До чого поспіх? Якщо ми… - Ти знаєш, як це мені боляче?
Це як продавати частину себе, друже.
І я хочу це зробити. Хочу розширити бізнес, як ми говорили.
Але якщо ми маємо чекати,
тоді це… Ні, друже.
Ні.
Забудь.
Та я більше нічого не можу зробити.
А як щодо оренди?
Викуп її поглине.
Ні, тобто поки немає твого тата, ти збираєш оренду, так?
- Звісно. - Так. І хто це контролює?
- Зараз — я. - Він — бос над багатствами.
Гаразд, то виплати це з оренди.
Коли тато повернеться, відшкодуєш йому.
Чудова ідея, Ді.
- Використати дохід від оренди? - Так.
Вона мені не те щоб доступна. Просто керую нею.
Буду чесною, Джоно.
Або ми закриваємо угоду, або шукаємо іншого зацікавленого покупця.
Вирішуй.
Слухайте, я маю зачекати першого числа, коли надходить оренда.
- До цього ми чекаємо. - Так, це круто.
Гаразд.
Гаразд, домовилися. Ви отримаєте гроші першого.
- Касовий чек. - Так. Касовий чек.
За Empanada Loca та її спадок.
Будьмо.
Це непогано, Луїсе.
- Ти правда виростив це сам? - Типу.
Я зрозумів, що скоро це буде легально.
І ніхто не має заробити на цьому більше, ніж ти.
Якщо маєш приховати, вирощуй усередині.
Поки це нелегально, Ді.
Я не можу тримати нелегальне лайно у квартирі.
Але в тебе внизу покраяні тіла. Ти проводиш тут межу?
Отож…
Ми візьмемо гроші Перлмена
й купимо собі хатку у Вермонті.
Ні. Ні, Луїсе, не у Вермонті.
Хіба він не білий на 95%?
Я думала, ми маємо вливатися, як у захисті свідків, ти так казав.
Гаразд, не Вермонт, хвороба Лайма мені ні до чого.
Колорадо.
Роститимемо траву, відкриємо медкабінет і спа,
між супермаркетом і церквою.
Новий початок.
Ким хочеш бути в новому житті?
Я думала, яке б хотіла собі нове ім'я.
- Фелісія. - Ти хочеш бути Фелісією?
- Це дивно, але гаразд. - Ні. Ти.
Що?
Знаєш, Огайо досі ламінує свої права.
Я зробив це вранці.
Так ми відкриємо новий рахунок.
Долорес — гарне ім'я, але воно означає «скорботи».
А я не можу дозволити тобі сумувати.
Фелісія означає «щаслива».
Ти мав взяти мою фотографію з арешту?
Те, чого ця дівчина хотіла 16 років тому…
- Дуже наївна. Не хочу це бачити. - Ні, бо зараз вона все матиме.
Ти заслужила
гарного, щасливого життя, Фелісіє Роуч.
Він ідіот, але я йому вірю.
А ти ким будеш?
Що це за ім'я — Гектор Пектор, ідіоте?
- Це ім'я Жиропи. - Ні, аж ніяк.
- Так і є. - Що?
Я змінив фото.
- А якщо на нього є ордери чи справи? - Для тебе все проблема.
Усе роблю неправильно!
Мабуть, таки робиш. Це тупе ім'я.
Я більше не дозволю тобі відштовхувати мене.
І я знаю, що ти це робиш, бо тебе поранили.
Так, я не вчився в університеті абощо, але я тебе кохаю.
Я кохаю тебе.
І я нікуди не піду.
Окрім автобуса до Колорадо
з моєю Фелісією.
Долорес, допоможи! Луїсе! Тут стільки крові!
Що за чорт? Краще б це був морський лев.
Нелі, ми тут!
О боже, що сталося?
- Я впала. - Телефоную в швидку.
Я набирала ванну, аж раптом
з каналізації потекла жирна кров.
Здається, я вивихнула ногу!
Це не ваша кров?
Думаєш, я була б жива, якби так кривавила?
Це ці кляті труби.
Ти. Ти нічого не ремонтуєш у цьому домі.
- Ти береш гроші і… - Пані Софіє, усе гаразд. Розслабтеся.
У моїй ванні відбувається те саме весь ранок.
Я телефонував у ваш офіс разів десять.
Кров у трубах? Як?
- Телефоную владі. Я знаю свої права. - Ні. Прошу, не варто.
Я про це подбаю.
Про сантехніку знаю від тата.
Я подбаю про це, не телефонуйте.
- Гаразд. - Дякую.
- Без проблем. - Вони їдуть, бабцю.
- Ні, вони вкрадуть мої речі. - Які речі?
- Усі мої речі. - Це сміття.
Гаразд, пані Софіє, я зрозуміла.
Ви не хочете нікого у вас удома, правильно?
Тож дуже обережно ми вас піднімемо.
- Я не виходила з будинку роками. - Чотири роки, бабцю.
Я не можу піти. Не можу.
Так. Так, можете, гаразд?
Я знаю, як це — вважати свій простір
єдиним безпечним у світі.
А як я скажу, що ми не пустимо нікого всередину?
Ви мені повірите?
- Гаразд, згодна. - Так? Гаразд, друзі, уперед. Нумо…
- Підніміть мене. - Так.
Я приведу лікарів.
Я не причетний ні до чого.
- Чекайте. - Що?
Мій кисень.
Не хвилюйтеся. У них достатньо кисню в лікарні, гаразд?
І мій роман про любов, я дочитала його до середини.
- «Моє серце таке дике». - Гаразд.
Ми переконаємося, щоб його вам привезли.
Так, а як щодо крові в моїй ванні?
Ми залишимо її там.
Гаразд.
- Ти їдеш з нею? - Так.
- І хороша колишня ув'язнена теж. - Просто дихай.
Якщо хтось зателефонує владі… Чи Джона своєму сантехніку…
Не хвилюйся, Ді. Я розумію. Не хвилюйся про це.
Гаразд.
Пристебніть ремінь, дідько!
Хочу «Польовий шпиталь».
Де знайти мій «Польовий шпиталь»?
Скільки фентанілу тобі дають?
- Мені потрібна кава. - Ясно. Побуду з нею.
Ні, усе гаразд. Хочеш щось?
- Ні, усе добре. Дякую. - Так.
Ти не така брудна шльондра, як я вважала.
Ви не така стара сучка, як я вважала.
Усе гаразд?
Вибач, я була…
Я відвикла від того, що люди стукають у мої двері.
Я зрозуміла.
Якби я могла зачинитися в тому підвалі й ніколи не виходити,
я б це зробила.
Чого ти хотіла тоді?
Зараз я почуваюся такою дурною.
Я думала, що ви знаєте, де Домінік.
Тхоропикий поціновувач жінок?
- О боже. - Ні.
Мале лайно. Він навіть своїй бабці Елені не сказав, де він.
Тільки присилав різдвяні дарунки раз на рік.
Без зворотної адреси?
Молода леді, яка дивно розмовляє, передавала його речі.
Як саме дивно?
Знаєш. «Мої вітання».
- Як англійка? - Ні. Швидше як якийсь вомбат.
- Австралійка? - Так, я про це.
Якщо хотів сховатися, нащо присилати білу дівчину з акцентом,
щоб принести дарунки старій домініканці?
Це не те щоб непомітно.
Домінік із якоюсь білою австралійкою?
Ледве покинув наш Гайтс. Хіба що…
ДЖОРДЖИНА БЕЛ'ЯРД
Джорджі купувала в нього траву. І нас познайомила.
Які шанси?
Її звали Джорджі?
Професорка Вомбат бореться за людей, засуджених помилково?
Може, вона не боролася за мене, бо була зайнята Домініком.
Яка ймовірність?
ДЖОРДЖИНА БЕЛ'ЯРД ПРОФЕСОРКА
- Долорес Роуч? - Джорджі.
Що я тут роблю?
Що ти робиш тут? Я думала, ти…
- Тобто я чула, що ти… - Я була у в'язниці.
Я вийшла кілька тижнів тому.
- Ого. Ну, я… - Може, ми поговоримо?
Я саме йду, на жаль, але, може, пізніше?
Ти досі живеш там, де раніше?
Іще кілька днів. Не виділиш пів години часу?
Насправді… Я б виділила, та маю зустріти дитину. Вибач.
Ого, у тебе є дитина?
- Так. - Який вік?
- Ми не маємо це все робити. Усе гаразд. - Що? Усе добре.
- Проведи мене до поїзда. - Гаразд.
Добре.
Долорес, я не спілкувалася з Домініком,
мабуть, з тієї ночі в центрі, тоді, коли ти переїхала до нього.
Після похорону твого батька. Це було 20 років тому.
Коли я перестала курити траву, він не був мені корисним.
Думаю, я для нього й не означала більше.
Тоді хто ще це міг бути?
Знаєш, не те, щоб у нього була купа білих подруг із акцентом.
Що?
Ну, я й тебе не бачила часто з тих пір, так?
Відтоді, як ти опинилася в його світі. Ми були близькими, а потім перестали бути.
І, знаєш, усе гаразд. Це життя, та звідки мені знати, з ким він дружить?
Так.
Так, ти права, я думала, ти знаєш. Люди віддаляються.
І хіба ця жінка не була під фентанілом? Це те, що вбило Принца.
Так, напевно, вона… Вибач, це…
Я думала про тебе, коли помер Принц.
Як ти лютувала, коли я подряпала твій CD «Purple Rain»,
і він постійно пропускав одну пісню.
Я думала, де ти була в ту мить. Чесно.
- Там, де й усі 16 років. - Так, гаразд, я знаю. Просто…
- Я хотіла з тобою зв'язатися, але… - Але?
Ну, це було незручно.
Ого. Вибач, що моє ув'язнення було для тебе незручним.
Я не знала, чи ти хочеш
про мене чути, чи ми досі друзі.
Я прийшла сюди й думала,
що не привіталася через сором…
- Ти не маєш соромитися. - Ні, стій. Дозволь мені закінчити, прошу.
Тепер знаю. Я не привіталася, бо хотіла тобі найгіршого!
Увесь цей час я гнила в камері, а ти заробляла на тому,
що вдавала захисницю таких людей, як я.
Але ігнорувала власну подругу, коли була потрібна.
Пішла ти, Джорджі.
- Ось воно. Саме так. От чому. - Що воно? Що? Чому?
«Люди віддаляються»?
Боже, ти зла. І завжди була такою зі мною.
Я не єдина людина, яка від тебе віддалилася.
Хто спільний знаменник, Долорес?
Зла? Я звикла бути «серійною вбивцею», але злою?
Що тут у біса сталося?
Знаєш, довбаний кондер накрився.
Температура зросла, лід розтав, усе це лайно витекло в труби,
усе залило.
Нащо ти це кладеш у лід?
- Просто викинь це в річку! - Ні, це цінне м'ясо.
Дивися, у нас тиждень до того, як ми звідси втечемо,
і як припинимо продавати «Дуже Локо» й «Дуже Лока»,
люди помітять.
Особливо Джона. Ні, бізнес має бути сильним.
Нам треба взяти готівку цього білого.
Страшно, коли він стає поміркованим.
Глянь на це.
- Куди ти тепер це подінеш? - Я розберуся.
Простягнеш руку допомоги?
Але, Луїсе, будь-хто може ввійти й побачити це.
Який будь-хто?
Інспекторка поки не прийде. У нас відмінно з мінусом.
Нелі сміється щоразу, як я намагаюся її залучити.
Просто зачинюся на ніч і полагоджу кондиціонер.
- І спущу це все вниз завтра. - Серйозно? Це тобі досі треба?
Гуанчале, яке я роблю з його щік?
Ти такого навіть у Римі не знайдеш.
- Боже. - Усе гаразд, Ді?
- Вийди, якщо будеш блювати. - Ні.
- Приготування їжі. Геть. - Знаю, я не блюю.
Я просто спеклася.
Спеклася.
- Ти вилупок, ти про це знаєш? - Так, я зрозумів.
Схоже, ти довго пробула із Софією.
Так.
Я телефонував у лікарню.
Вони сказали, що години відвідування давно минули, а Нелі й Джона
повернулися сюди півтори години тому.
- Зустрілася зі старою подругою. - Думав, ти нікого не знаєш.
- Я теж так вважала. - Отож… Хто це?
Луїсе…
Я зла?
Ти хочеш бути злою?
Ні.
Ти назвала мене вилупком 30 секунд тому.
- Так, мені шкода через це. Шкода. - Ні. Усе гаразд.
Я вилупок.
Я пішла на зустріч з…
З цією білою дівчиною, з якою дружила в коледжі.
Вона познайомила мене з Домініком.
Він постачав їй траву.
Я знаю, це психоз, що я не можу про це забути. Знаю.
Я розумію. Так, між нами дещо давно не клеїться.
Ні, але я не хочу бути такою.
Не хочу, щоб мене переслідував паскудник, який зруйнував моє життя.
Не хочу. Чесно… Не хочу.
Я знаю.
Я вбила чотирьох людей, Луїсе.
Трьох — голими руками,
і я не почувалася такою божевільною чи присоромленою, як коли почула…
І в мене є ти, і ти такий, такий…
Глянь, що ти зробив для мене.
Глянь, що ти робиш для нас. Віддаєш це місце, свою пиріжкову…
Я знаю, як сильно ти любиш це місце.
Отож усе. Годі.
Я клянуся… Годі, друже. Усе. Домінік більше не існує.
Гаразд.
Є тільки ти і я, друже, гаразд?
Добре?
Добре.
Є тільки ти і я.
Луїсе, просто трахни мене, добре? Трахни мене.
- Ні. Ні-ні. - Чому ні?
Не тут.
Цей хлопець зробив для мене все, крім однієї довбаної речі.
- Луїсе, у мене місячні, тож… - І?
- Якщо не хочеш робити цього, трахни мене. - Я хочу.
- Довбаний канібал. - Так я найближче.
- Хочу тебе всередині. - Я хочу тебе всередині. Трахни.
- Трахни мене. Трахни, як мужик. - Долорес, ні. Прошу.
- Трахни мене. Що це… Що? - Годі!
О боже, що це? Що…
Я казав тобі не робити цього!
- Нащо ти? - Вибач!
- Я сказав не робити цього! - Вибач!
Мені шкода.
Гаразд.
Добре.
Гаразд, вибач.
- Не вибачайся. Вибач, що я це зробила. - Мені шкода, гаразд?
- Пробач мене. Мені шкода. - Ні, усе добре.
Мені шкода.
Хтось зробив це з тобою?
Нещасний випадок, погано загоїлося.
Який випадок?
Коли мені було 12…
Ця дівчина… Я їй подобався, і це скінчилося так.
Це з тобою зробила дівчина?
- Жінка. - Жінка?
Тобі було 12, хто…
Вчителька, тренерка? Хто це зробив?
Дівчина мого батька.
Це зробила дівчина твого батька?
Ні. Не вона. Усе скінчилося. Стосунки.
Це не були стосунки, Луїсе. Не були, якщо тобі було 12…
- Тобі було 12. Ні. - Ні. Але в мене все гаразд. Так і є.
Бо я навіть не знав, що це неправильно, гаразд?
Та байдуже. Це було давно.
Знаєш, минулося. Пішло це.
- Пішла вона, так? - Так.
Ти колись комусь казав?
Татові. Він дізнався.
І вона пішла.
Вона пішла від нього, а вони були разом років десять,
і він щиро кохав її.
Особливо коли від нас пішла мама.
- І я все йому зіпсував. - Ні, не ти. Це неправда.
- Ти не зіпсував нічого. Не ти. - Ні, звісно, я зіпсував.
Звісно, зіпсував.
Я розбив свою сім'ю, і тому я…
Я…
Я намагався, знаєш…
Намагався його відрізати.
Бо вся річ була в тому, знаєш,
уся проблема була така, що я, дідько, насолоджувався цим і…
Намагався зробити це ножем і…
Я…
Я не зміг прорізати його.
Не зміг прорізати.
І було стільки крові.
І я відключився, не закінчивши,
тому взяв ополоник гарячої олії з фритюрниці
і просто вилив туди.
Як довбаний ідіот.
О боже!
Ми обоє згоріли, Луїсе. У нас обох є шрами.
Тобі нічого соромитися.
Я хочу смакувати тобою, мамі.
Гаразд.
Хто міг би спати після крові у воді, випадків із Софією,
Домініком, Джорджі та Луїсом та перед наближенням нашої втечі?
Такого не було відтоді, як Ребекка Вайнер дозволила
відчути її після її бат-міцви.
Я маю визвіритися на Ребекку Вайнер?
Однозначно ні. Ні.
Можна ще тебе поцілувати?
Так.
Можна лишитися з тобою?
Для підтримки? Я буду у вітальні.
Ти бачив тут вітальню?
Хочу, щоб ти почувалася в безпеці.
Може, усе вийде.
Може, вони з Нелі керуватимуть пиріжковою.
Може, ми виберемося з цього.
Яка ймовірність?
Хтось нагорі.
Ти поки не володієш цим місцем.
Вибач.
Усе гаразд?
Хотів здивувати Нелі сніданком у ліжко,
але кухня там…
- Я знаю. - Так.
Я бачив, що люди тримають щось у духовці, але зазвичай не в мікрохвильовці.
Я рада, що ти стараєшся.
Рада, що Нелі щаслива. Чесно.
Як і я.
Так, яка ймовірність?
Певна, там було зачинено.
Джоно.
Ти…
Бувай, Фелісіє.
Переклад субтитрів: Альбіна Саженюк
Творчий керівник Юрій Лаховський