PŘÍŠERNÝ PŘÍBĚH DOLORES ROACHOVÉ
1. DÍL ŘÍKALI MI KOUZELNÉ RUCE
DIVADLO BRITANNIA
DOLORES ROACHOVÁ
V HLAVNÍ ROLI FLORA FRÍASOVÁ
Můžete jít.
Kolikrát jsem ti říkala, že nemůžu přestat!
Ale budeš mi chybět.
OD PODCASTU O SKUTEČNÉM ZLOČINU K BROADWAYSKÉMU THRILLERU
Tím podcastem o Dolores jsem byl posedlý,
ale tohle jsem si nedokázal představit.
-Je to nesympatická postava. -Skoro chápu, proč to udělala.
-Skoro. -Ale tolik jsi ji polidštila.
-Udělala jsi z ní skutečného člověka. -Děkuju.
Musela jsem se do ní zavrtat, abych z toho něco dostala.
A to ti povím, je to záhul.
Brzo jí budu mít až dost.
Dost? Šíleně to frčí.
Každý den o tom vidím 20 příspěvků na netu.
Vidělas tu zprávu o bufetu v Tchaj-peji, co servíruje knedlíčky s lidským masem?
Jo! A lidský morek v tom bistru v Paříži.
-Určitě je to ona. -To si piš.
-Skutečná Dolores je pořád na svobodě. -Ne.
Přijelo auto. Jdeš na ten večírek?
No jasně! Jen si musím smýt krev.
-Blahopřeju. -Byla jsi skvělá.
-Tak zatím. -Díky.
-Díky. Zatím. -Miluju tě!
-Čau. -Já tebe taky.
TRESTANÁ MASÉRKA V KANIBALSKÉM SKANDÁLU
Neboj, jsem to jen já.
Nejsem taková obluda, jakou ze mě děláte.
Jsem jako ty,
kdyby se všechno zvrtlo.
Myslela jsem, že jsi...
Mrtvá? Já vím. To by se ti hodilo.
Oháníš se mým jménem, proslavuješ mě
ze špatných důvodů.
Všichni na tom vydělávají,
jen já ne.
Co se ti stalo s rukou?
S rukou? Neříkalas, že ses do mě zavrtala?
To jsi při přípravě přehlédla?
Zabiješ mě?
Ne.
Něco horšího.
Řeknu ti věci, na který nezapomeneš,
který nesmyješ.
A pak...
mi pomůžeš.
-Mám ti pomoct? -Jo.
Jak?
Uvedeš to na pravou míru.
TRESTANÁ MASÉRKA V KANIBALSKÉM SKANDÁLU
Já totiž
nikdy nebyla nějaká krvežíznivá zrůda, jak se říká.
Byla jsem jen holka z Washington Heights.
Byly to nejlepší roky mýho života.
Pamatuješ ty roky po 11. září, když si všichni chtěli pomáhat?
Ale starostou byl pořád Giuliani. A město po některých z nás
tvrdě šlo.
Za to pořídíš dům v Hobokenu.
Dominic byl král našeho bloku.
-Máš nějaký zákazníky? -Jo.
A těch pět let jsem byla jeho královna.
Tak strašně jsem ho milovala, že bych pro něj udělala cokoli.
A taky že jo.
Antonio? Jsi tady?
Počkej tady.
Dominic říkal, že ten týpek koupí fůru trávy.
Ani hnout! Ruce vzhůru!
Dominic Arfonso!
To mi nic neříká.
Dominicu, můžeš...
Omlouváme se. Toto číslo bylo odpojeno.
Pokud slyšíte tuto zprávu...
-Omlouváme se. Toto číslo... -Dominicu?
-bylo odpojeno. -Dominicu!
Zavřeli mě na šestnáct let.
Šestnáct let v newyorské věznici
za držení a prodej drog, a napadení policisty.
Šestnáct let v cele s bezrukou masérkou z Filadelfie,
mou kámoškou Tabithou.
A jednoho dne v roce 2019
mi vrátili oblečení.
Dali mi 200 dolarů a lístek na vlak.
A dovezli mě na nádraží, jako by mi dělali laskavost.
Všichni ti zasraný měšťáci si asi mysleli, že jsem si to zasloužila.
Tento vlak končí na Grand Central. Jízdenky.
-Jízdenky. -Tady je.
-Prosím. -To je stvrzenka.
Pardon.
První zastávka na Manhattanu, Harlem, 125. ulice.
Panebože, můj New York.
Vydala jsem se na sever,
na jediné místo, kde by pro mě byla postel, protože rodinu už nemám.
Rodiče mi umřeli, když jsem byla ve škole. Pak se mě ujal Dominic.
Vím, že už určitě má jinou, ale 16 let jsem ho kryla.
Dluží mi střechu nad hlavou.
A jsme tady. Washington Heights.
Do prdele...
HORKÁ JÓGA
Je z toho nóbl čtvrť.
I když ne tak docela.
Jestli tady není, co pro mě bylo jako rodina, budu potřebovat zázrak.
Co to do prdele je?
Haló?
Nazdar. Je tam Dominic?
Kdo?
Bydlí tady ještě Dominic?
Toho neznám, lituji.
Haló?
Když mi bylo dvacet, pět pater bylo jako nic.
Nazdar.
Podívejte, omlouvám se.
Kdysi jsem tu bydlela. Taky bych nikoho dovnitř nepustila.
Je to ode mě nevhodné, ale právě jsem se vrátila
z ciziny. Byla jsem tam 16 let.
Modlím se, aby tu ještě bydlel můj přítel.
Nebo třeba víte... Nazdar.
-Díky. -Nevíte, kde bydlí váš přítel?
Asi už není můj přítel.
-Zlato, co... -To nic.
-To zvládnu. -Pardon, je mi to strašně trapné.
Nemáte náhodou tampon?
Nebo něco. Nechci vám zakrvácet podlahu.
Ne...
-Pojďte. -Děkuji.
Jsou pod umyvadlem.
Kachlík za záchodem. Prosím tě, Bože.
Pustilas sem svědkyni Jehovovu?
Tak pojď.
Jo!
Ty vole.
Musela jsem vědět, že už to bude pryč, nejsem blbá,
ale musela jsem se přesvědčit.
Za to pořídíš dům v Hobokenu.
Nechal mě hnít,
můj jedinej člověk na světě.
Do prdele! Nechal jsi mě shnít!
Nechal jsi mě shnít. Panebože.
-Všechno v pořádku? -Ano, děkuju.
Není to v pořádku.
-Napadlo nás... -Promiňte, měla jsem menší nehodu.
Kdy jste se sem nastěhovali?
Do tohohle bytu.
Vloni v červnu.
Víte, kdo tu předtím bydlel?
Ne.
A nemůžete mi dát číslo na majitele?
-Ne. Dům prodali asi před rokem. -Jo.
-Majitel se změnil. -Aha.
Nemůžeme vám pomoct.
-Dobře. -Promiňte.
Snad jsem vás nevyděsila.
Taková být nechci.
Hej, šťabajzno!
Nemluvíš se mnou? Chtěl jsem ti pomoct.
Koho hledáš?
-Hledám Dominica. -Jakýho Dominica?
Dominica Arfonsa.
Ještě jsem tě tady neviděl.
No,
pět let jsem tady s Dominicem žila.
-Jako bych věděl, kdo to sakra je. -Tak co se vyptáváš?
Měl pod palcem tenhle blok. A nedovolil by nikomu, kdo pro něj dělal,
aby přebíral peníze na veřejnosti jako ty.
Hele, udělej mi laskavost a nefoukej mi kouř do ksichtu.
Jsi pěkná mrcha, co?
-Cože? -Jsi mrcha.
Hele, ať nemám důvod vrátit se do basy!
Nedráždi mě, hajzle debilní!
Ty krávo! Chceš mě podpálit?
-O co ti do prdele jde? -Jsi se vysrat, kreténe!
Kdysi si tady na mě nikdo nevyskakoval. Ale teď?
Všechno je to pryč.
Kromě...
Jako fata morgána na poušti.
Empanada Loca, ty vole!
Do prdele!
Taky mě nevidíš? Do pytle!
Panebože!
Moc se omlouvám, slečno.
Slečno? Tak mi říkával táta.
Můj mi říkal „mladíku“, když jsem byl v průšvihu.
Klidně i v průšvihu, jen kdybych ho mohla vidět.
Ten pocit znám.
-Děkuju. -Není zač.
Vítejte v Empanada Loca. Máme speciální nabídku, tři za pět dolarů.
Ty jo!
Empanada Loca se to nejmenuje bezdůvodně.
Přejete si?
Jo, promiňte. Já jen...
Tohle je první místo, co je pořád tady a vůbec se nezměnilo!
-Já vím, je to smutný. -Ale vůbec ne!
Mívali tady frontu až za roh.
Po tomhle se mně stejskalo.
Hezký.
Jsi pěkně vysoká, holka. Mohla bys být modelka.
Tady je moje oblíbená. Guava se sýrem.
Tu miluju. Můžu si jednu dát?
To bude 1,85.
-Prosím. -Pade vám nerozměním.
-Aha. -Je vůbec pravá?
Jo, je pravá. Dali mi dvě stovky v padesátkách.
Nic jiného nemám. Opravdu to nejde?
Je mi líto.
Mám to nařízený.
Opravdu?
Nejradši bych někam zalezla a chcípla,
ale nemám ani kam zalízt.
Dolores Roachová?
-Luisi? -Ty vole!
-Jsi to ty! -Louie, tys vyrostl!
No ne, Dolores Roachová osobně!
To už je let. A ty... Nezestárlas ani o den.
Nellie, s touhle dámou se známe už pěkně dlouho.
-Tak jo. -Nedělej si starosti.
Postarám se o tebe. Víš, že v Empanada Loca jsi vždycky vítaná.
-Pojď. Jdeme! -No ne! Děkuju.
Moje pýcha...
Guava se sýrem.
Stejný tajný recepty, se kterýma to táta v roce 1987 otevřel.
Promiň!
-Měl jsem tě varovat, kam to stříká. -Jo.
-Dnes mám pech. -No tak.
-Kdy tě pustili? -Dnes ráno.
Pustili tě dnes ráno?
A...
Šla jsi hned sem?
Já vím.
-Asi jsem myslela... -Co?
-Myslela jsem... -Cos myslela?
Že přespím u Dominica.
U Dominica?
-Víš, kde je? -No...
Neviděl jsem ho od doby, co jsem naposledy viděl tebe.
-Vážně? -Jo.
Víš, kde je?
Ne. Proto se tě ptám.
-Nevím. -Co tě zavřeli,
prej dostal infarkt.
-Cože? -Nebo se odstěhoval do Oregonu,
aby dělal v pěstírně. Nikdo pořádně nic neví.
Vědí jen, že tady už není.
Zatraceně.
-Zatraceně! -Uklidni se! To je v pohodě.
Není to v pohodě! Kryla jsem ho. Stálo mě to 16 let života.
A v našem bytě teď žijou nějaký cucáci.
A všechny prachy zmizely. Úspory za celejch pět let!
-Nic nemám, Luisi. -Jsi v nějakým domě na půl cesty?
V domě na půl cesty? Kéž by.
-Dohlíží na tebe někdo? -Nejsem na podmínce.
Splnila jsem „maximální požadavky svého nepodmíněného trestu.“
Tak mě poser, jsem vyřízená.
Ty bláho.
Hele...
Ale pozitivní je,
-že tě nebudou testovat na drogy. -Cože? Testovat na drogy?
Nellie!
Dávej bacha na zákazníky.
-Tak jo. -Pojď, pořád bydlím v suterénu.
No jasně. Bydlí pod krámem.
Pamatuju si to tady.
Kde máš tátu? Pořád tomu tady šéfuje?
Ne, před pár lety umřel. Selhaly mu ledviny.
To mě mrzí, Luisi.
-Měla jsem ho ráda. -Díky.
Kvůli týhle blbý kytce jsem přišla o šestnáct let.
No tak jo.
Tenhle model se jmenuje Kyselý jablko.
Je to... Sakra, promiň.
-Počkej. Pomůžu ti. -Panebože.
Neboj.
Moje plíce si už asi odvykly.
-Do prdele! -Co se stalo?
Zase neteče voda. Promiň.
Před pár měsíci barák prodali
a novej majitel se mi sere do vody a tak.
Majitel tě obtěžuje?
-Ne. -Budete se stěhovat?
Ne, jsem v pohodě. Mám nájemní smlouvu.
To hulení má pěkný grády.
Protože je to matroš na předpis.
V New Yorku si to ještě legálně nekoupíš. Tak jsem si našel jednoho albína.
Dostává hulení z lékárny v Coloradu.
Děláš si srandu? I dealování je teď víc nóbl.
-Zase teče voda. -Ty bláho!
Díky.
Přísahám bohu,
-že toho chlapa zabiju. -Koho?
Ten novej majitel je pěknej parchant.
Už to tu změnilo majitele, ale nikdy to nestálo za víc,
než jsme platili. Ale tahle čtvrť
teď šíleně letí.
Jak moc je zhulenej?
Jak moc jsem zhulená já?
Tady se dělaly empanady, když jsem se narodil a taky až umřu!
Hrabe mu, jako tátovi po druhým panáku whisky.
-A zase nemám kam jít. -Nemůžeš mít...
Co se to s tebou děje?
Co je? No tak...
-Panebože. -Celej se klepu.
-Ty vole. -Posaď se. Klid.
Je to silnej matroš.
-Nejspíš mám záchvat paniky. -Tak jo.
-Mám záchvat paniky, do prdele. -Ne, jen dýchej.
Máš ztuhlý ramena.
-A krk taky. -Jo.
-Co? -Tvoje ruce.
Kde ses to tak naučila?
Ty vole, dávala jsem masáže za nákupy snad deset let.
A byla jsem tam s pěknejma mrchama.
Ale každá mi změkla pod rukama.
-Říkaly mi „Kouzelný ruce“. -Dolores s kouzelnýma rukama.
Napadlo mě, že bych se tím mohla živit.
Pracovat jako masérka.
To zní skvěle. Máš to vymyšlený.
Chtěla jsem najít Dominica, protože mi dluží bydlení.
-Přinejmenším to. -Kašli na něj.
Můžeš zůstat tady.
Fakt?
Nebudu ti lhát.
Když jsem viděla ten gauč, napadlo mě, že tu dnes přespím.
-Pokoj po tátovi je volnej. -Klidně na zemi. Je mi to jedno.
-Je volnej. Chtěl jsem ho pronajmout. -Mám dvě stovky.
-Nevím, na kolik to vystačí. -Nic nechci.
-Slibuju, že si hned najdu práci. -Ne, přestaň.
-Najdu si práci. -Dolores, přestaň.
Dobře?
Můžeš v tom pokoji být, jak dlouho chceš.
Můžu tě krmit. Dávat ti hulení.
Dělám si srandu. Nebo ne.
Bylo by fajn, kdybys tu byla, Dolores.
Tolik lidí je pryč.
Opravdu bys mě tu chvíli nechal zadara?
Jaký „nechal“?
Já tě prosím.
Proč bys to pro mě dělal?
Chybělas mi, Dolores Roachová.
Hodně jsem na tebe myslel.
Kdybych měla jinou možnost, asi by mě to vyděsilo.
Sama, dveře zamčený, zhulená.
Je to zázrak.
V téhle ložnici umřel Luisův táta,
ale mám tu pocit bezpečí.
Tak nějak v bezpečí.
Starý košile Luisova táty.
Schoulím se
a myslím na Tabithu,
protože poprvý po sakra dlouhým čase budu spát bez ní.
A myslím taky
na Dominica,
svou životní lásku.
Myslím na Luisova tátu, jak v této místnosti pokojně umřel.
Netušila jsem ovšem, kolik lidí tu ještě zemře.
Možná ne tak pokojně.
Floro, jdeš na ten večírek?
Jo.
Sejdeme se tam.
Tak jo.
Umíš člověka vyslechnout.
Překlad titulků: Vít Bezdíček
Kreativní dohled Jakub Ženíšek