‫הם‬
‫היום השישי‬
‫גן עדן לכושים‬
‫אנחנו לא נוסעים לבית הספר?‬
‫- הפעלת את הרדיו, אבא? - לא.‬
‫ברור שאנחנו נוסעים לבית הספר.‬
‫זה היום הראשון של גרייסי ג'ין.‬
‫- מוכנות? - כן.‬
‫- יש אנשים שהם מה? - מטומטמים.‬
‫נכון.‬
‫אז אנחנו יוצאים ולא מתייחסים למטומטמים ולטמטום, נכון?‬
‫תלכו ישר למכונית.‬
‫תקשיבו למורים שלכם.‬
‫תנעלי את הדלת.‬
‫אני יודע, מותק.‬
‫- תראה את הזבל הזה. - מותק, תסתכלי עליי.‬
‫- אל תיתני להם את הסיפוק. - שילכו לעזאזל.‬
‫בסדר. תראי,‬
‫יש לנו שלוש אפשרויות.‬
‫אחת, אחזור לבית, אקח את הקליבר 45 שלי ואהרוג את כל הלבנבנים האלה.‬
‫אני אשב בכלא, והילדות יילקחו ממך.‬
‫למען האמת, אני לא מאוהב באפשרות אחת.‬
‫שתיים, אשאר בבית איתך.‬
‫בשבוע הראשון בעבודה.‬
‫יפטרו אותך ו...‬
‫מה הייתה שוב אפשרות אחת?‬
‫עיניים אליי. רק אליי.‬
‫אחרי כל מה שעברנו,‬
‫מה הם חושבים שיעשו לנו כמה בובות?‬
‫עכשיו, אני לוקח את הבנות לבית הספר ואחר כך נוסע לעבודה.‬
‫את תיכנסי ותנעלי את הדלת.‬
‫בסדר.‬
‫אנחנו נתגבר.‬
‫- איך את קוראת לזה? - התחלה.‬
‫- צלב היה ראוותני מדי? - אני ממש לא מבינה למה את מתכוונת.‬
‫- הבנות שלי היו צריכות לראות את זה. - מי אשם בזה?‬
‫המקום הזה הוא... הבית שלנו.‬
‫אני חושבת שחשוב שאדם ידע את מקומו.‬
‫אילו אני במקומך,‬
‫לא הייתי מעלה בדעתי לגור במקום שבו אני לא רצויה.‬
‫לבד לגמרי.‬
‫את לבד לגמרי כרגע.‬
‫זה ייגמר לפני שהן ירדו מהמדשאות שלהן.‬
‫זה איום?‬
‫אני ממש לא מבינה למה את מתכוונת.‬
‫בטס? הכול בסדר?‬
‫בסדר גמור, מותק.‬
‫בסדר גמור.‬
‫למה אתם רוצים לגור במקום שבו אתם לא רצויים?‬
‫ברצינות.‬
‫אור שמש.‬
‫יסמין באוויר.‬
‫- אני מתחילה להתרגל. - ומשפחה שיש להביא בחשבון.‬
‫את רואה?‬
‫מצאת את התשובה לגמרי לבד.‬
‫- לא הייתי רוצה שהילדים שלי... - טוב שאין לך ילדים.‬
‫לא?‬
‫תמצאו מקום אחר לגור בו, גברת אמורי.‬
‫כי טוב מזה לא יהיה לכם,‬
‫ולעולם לא יהיה טוב כל כך שוב.‬
‫את יודעת,‬
‫מה שטוב בשכנות שלנו, גברת ונדל,‬
‫זה שאת יודעת איפה למצוא אותי.‬
‫תודה, אמורי.‬
‫להתראות במסיבה.‬
‫הדבר זה אחר הצהריים. המסיבות האלה משעממות כל כך.‬
‫חבורה של נאדות נפוחים. לא היית נהנה.‬
‫לא הייתי הולך אילו לא הייתי חייב, אז תיהנה מחצי יום העבודה שלך.‬
‫בפעם הבאה.‬
‫אני יכולה לומר את זה לאט יותר, אם תרצי, או לכתוב את זה.‬
‫אנחנו מוכרים.‬
‫אני מעודדת אותך להביט שוב בהסכם שחתמת עליו.‬
‫זה לא חוזה במובן הטכני.‬
‫אין משכנתה מהבנק,‬
‫והחוב מופחת בשיעורים שווים אבל ללא צבירת הון עצמי.‬
‫- וזה אומר... - שזו הלוואה בריבית קצוצה.‬
‫ההטרדה הזאת קרתה גם למשפחה הצבעונית הקודמת ששיכנתי בקומפטון.‬
‫משפחת ג'ונסון בשדרת תורסון.‬
‫משפחות שחורות חדשות מתות לעבור הנה.‬
‫אני בטוחה שבתוך זמן קצר תגלי שאתם לא לבד.‬
‫תזהירי אותם מפני מה שמצפה להם?‬
‫- משטרת קומפטון. - את סמל ויטלי, בבקשה.‬
‫נראה שזה עבד.‬
‫מה שאמרת באותו ערב.‬
‫האישה הזאת...‬
‫האנשים האלה...‬
‫החוצפה, ג'ורג'.‬
‫מה קרה?‬
‫לא יודע, גברת ונדל...‬
‫בטי, מה שאמרת בפגישה...‬
‫אשקר אם אומר שאני לא...‬
‫נשארתי ער כל הלילה וחשבתי על זה.‬
‫חשבתי על...‬
‫כל מה שאמרת.‬
‫אילו מילים היו מעשים...‬
‫את יודעת, כשהייתי בקוריאה,‬
‫היו דברים, לפעמים, שהיה צורך לעשות אותם.‬
‫ו...‬
‫נדרש טיפוס מסוים‬
‫כדי לעשות דברים מסוימים.‬
‫אתה יודע מה ישמח אותי?‬
‫יום חופשי.‬
‫רק יום אחד שבו לא אצטרך לקבל אף החלטה.‬
‫ושאדם אחר ידאג לכול.‬
‫לכל הבלגן הזה.‬
‫- אני צריך... - אלוהים, כמה אני מדברת.‬
‫עיכבתי אותך. לך.‬
‫תודה על המשלוח ועל הביקור.‬
‫תמיד הנאה, לעולם לא חובה.‬
‫אמי נהגה לומר את זה.‬
‫בטי, אם אי פעם תזדקקי למשהו,‬
‫ממני,‬
‫כל דבר,‬
‫אל תהססי לבקש.‬
‫בואי נעוף מפה.‬
‫אני רוצה להראות לך משהו.‬
‫קדימה.‬
‫בואי נלך.‬
‫- הם יודעים שאנחנו בארוחת צהריים. - מי?‬
‫הנה פה.‬
‫- מי שם? - רוצי!‬
‫קדימה!‬
‫רוצי!‬
‫מהר! לפה!‬
‫אני מתנצלת שבאתי בלי הזמנה.‬
‫אין צורך. אני אוהבת חברה.‬
‫בבית, בג'ורג'יה, הבית היה מלא אנשים.‬
‫הדלת הייתה תמיד פתוחה.‬
‫אתם פה כבר הרבה זמן?‬
‫לא כל כך. כמה שבועות.‬
‫חודשים.‬
‫הזמן רץ פה, נכון?‬
‫אולי כי השמש תמיד זורחת.‬
‫קשה לדעת מתי נגמר הבוקר והערב מתחיל.‬
‫בקרוליינה הצפונית יכולתי לדעת מה השעה לפי העצים.‬
‫הבנות שלי תמיד ידעו מתי מוגשת ארוחת הערב לפי הצללים.‬
‫עצים... אני מתגעגעת לעצים.‬
‫אז דברי.‬
‫אני יודעת שלא באת הנה כדי לדבר על עצים.‬
‫חיפשת אותי.‬
‫זה גלוי עד כדי כך?‬
‫לא כל יום את רואה שחורה אחרת בשכונה הזאת.‬
‫ואם לשפוט על פי ההבעה שלך מחוץ לחלון, עבר הרבה זמן מאז.‬
‫נכון.‬
‫אני יודעת עד כמה קשה זה יכול להיות.‬
‫המקום הזה. ה...‬
‫אנשים.‬
‫הם ניסו את כל הטריקים המלוכלכים שיש כדי לסלק אותנו.‬
‫צעקות בחוץ כל הלילה.‬
‫מסמרים על כביש הגישה.‬
‫תקעו מכתב בתיבה.‬
‫"תפקחו עין על... הכושים הקטנים שלכם."‬
‫הפסקתי לישון,‬
‫לאכול.‬
‫לא יכולתי לעזוב.‬
‫פחדתי לעזוב.‬
‫זה עושה לך דברים... בראש.‬
‫חשבתי שאשתגע.‬
‫לזהות את האל...‬
‫אבל דברים מסתדרים.‬
‫בדיוק כמו שהוא אמר שיקרה.‬
‫הוא?‬
‫האיש בכובע השחור.‬
‫אנחנו חופשיים משליטה שטנית!‬
‫כי אף שד לא יכול לחצות את קו הדם הזה...‬
‫אספר לך סוד.‬
‫אמן! אמן!‬
‫כבר עשיתי את זה.‬
‫מה?‬
‫מה שהם עשו.‬
‫סקס.‬
‫למה את לא בקבוצת המעודדות?‬
‫לא יודעת.‬
‫התחננו שאצטרף מאז שבאתי הנה.‬
‫הנה. יותר טוב.‬
‫בסדר. עכשיו תשרבבי את השפתיים. ככה.‬
‫תעצמי את העיניים.‬
‫אבל את צריכה להיבחן.‬
‫- אני? - למה לא?‬
‫את הילדה הצבעונית הכי יפה שראיתי.‬
‫זה כמו שאימא שלי תמיד אומרת,‬
‫"את יכולה להצליח יותר.‬
‫"את תמיד יכולה להצליח יותר."‬
‫מה את עושה כאן?‬
‫מי אמר לך שמותר לך להיות כאן?‬
‫אני חייבת להיכנס לשיעור.‬
‫- תהיי טובה מהם. - תוריד את הידיים ממני!‬
‫תוריד את הידיים ממני!‬
‫אני מצטערת.‬
‫זה בסדר. אסור היה לי לתפוס אותך.‬
‫- את ילדה פיקחית. - אתה לא מכיר אותי.‬
‫נכון.‬
‫אבל אני יודע שההורים שלך לא היו מביאים אותך הנה‬
‫ומכניסים אותך לבית הספר הזה, עם הילדים האלה,‬
‫לולא רצו משהו טוב יותר בשבילך.‬
‫פחדתי, בהתחלה.‬
‫אבל הוא לימד אותי.‬
‫הוא לימד אותי לראות דברים כמות שהם.‬
‫אני בזבזתי את כל הזמן‬
‫על הלבנים המרושעים האלה מחוץ לחלון.‬
‫מה שבאמת הייתי צריכה לעשות הוא לטפל בבית שלי.‬
‫לנקות אותו.‬
‫נכון שהוא נקי?‬
‫מאז שהייתי קטנה פחדתי מלכלוך.‬
‫ילדת כפר שמפחדת מלכלוך.‬
‫את מאמינה?‬
‫הוא ידע עליי את הדבר הזה.‬
‫אמר שהתכוננתי ליום הזה כל החיים.‬
‫הוא הכריח אותי להתחיל בעצמי.‬
‫אמבטיה, כל שעה. אהבתי את זה.‬
‫התקרצפתי והתקרצפתי והתקרצפתי.‬
‫תהילים נא, ט.‬
‫"ואטהר.‬
‫"תכבסני ומשלג אלבין."‬
‫וכשאני הייתי נקייה והחדר היה נקי,‬
‫והמטבח היה נקי...‬
‫אז,‬
‫אז הגיעה השעה לנקות את הבנים שלי.‬
‫...פגש אדם...‬
‫עבודתה של אם לעולם לא מסתיימת.‬
‫הם נראים בערך בגיל של גרייסי שלי.‬
‫בני כמה הבנים שלך?‬
‫מה אני עושה?‬
‫גב' ג'ונסון?‬
‫הם בבית הספר?‬
‫רולנד, היכן הבנים?‬
‫"...לצאת מהארץ הזאת."‬
‫האיש נשא עיניו אל ההר, וראה עדר גדול של חזירים שרעה שם.‬
‫אמרו השדים שעמדו לידו,‬
‫"שלח אותנו אל החזירים וניכנס לתוכם."‬
‫וישוע הרשה לרוחות הלא טהורות...‬
‫הנה הם.‬
‫כי אלוהים יוציא אתכם לחופשי.‬
‫אימא, האל בא.‬
‫השבח לאל.‬
‫השבח לישוע.‬
‫הללו את שמו.‬
‫אמן.‬
‫מה?‬
‫לא העליתי בדעתי שאזכה לראות את זה.‬
‫יש שם מאחור קצת בורבון?‬
‫אולי במלאי הפרטי שלי.‬
‫תשתקו שם, אנשי כבוד.‬
‫כפי שאתם יודעים, במלחמה הראשונה,‬
‫הייתי חייל שמנמן...‬
‫קרוב לוודאי שיותר שמנמן עכשיו.‬
‫מהקרב השני על המארן ומהקרב על הסום‬
‫חזרתי בחיים עם כל האברים שהעניק לי האל.‬
‫הישג לא פשוט.‬
‫אבל בשבוע שעבר זכינו בקרב חשוב יותר.‬
‫רבותיי, קיבלנו את החוזה מהפנטגון.‬
‫וזה קרה הודות לכם.‬
‫וכדרך להודות לכם‬
‫אנחנו רוצים להעניק לכל המהנדסים אחוז מסוים מהרווחים.‬
‫טוב, חברים. תודה. תיהנו מהערב.‬
‫מיס בטי. מכאן.‬
‫אליזבת...‬
‫הי, אבא.‬
‫מה שלום הבנים של ג'יין?‬
‫לא שמרת על...‬
‫הם בסדר.‬
‫מעצבנים. כמו כל הבנים.‬
‫ואת ו...‬
‫קלארק.‬
‫וילדים?‬
‫לא. אנחנו לא יכולים...‬
‫אנחנו לא מוצאים...‬
‫הכול היה עמוס כל כך בזמן האחרון.‬
‫אל תגידי לי שהיית צריכה למצוא עבודה.‬
‫לא, שום דבר כזה.‬
‫פעילויות בשכונה.‬
‫שם ב...‬
‫קומפטון.‬
‫עדיין שם.‬
‫פרדיננד עדיין אצלך.‬
‫כמובן.‬
‫לא נהניתי להפריד את הסט.‬
‫הוא מתגעגע לגריזלדה.‬
‫עדיין יש לך...‬
‫לא. נפטרתי ממנה לפני שנים.‬
‫בטס, למה חזרת?‬
‫קונסואלה אמרה לי שאת כאן.‬
‫מה שלומך, אימא?‬
‫בין טוב לבינוני.‬
‫כמעט שלא זיהיתי אותך.‬
‫מה שהשנים עושות לפניה של אישה.‬
‫תעני לאביך.‬
‫למה חזרת, אליזבת?‬
‫תודה רבה על התמדתכם בעבודה הקשה‬
‫הנרי?‬
‫חשבתי שתיהנה מחצי היום שלך. אני יודע שאני הייתי נהנה.‬
‫כן, אדוני, רציתי לגימה קטנה לדרך.‬
‫הברכה של מר סטואט, החברה, נדיבה מאוד, אדוני.‬
‫כן, טוב...‬
‫אתה יודע, אני מוצא את עצמי... את עצמנו בתסבוכת קטנה כאן.‬
‫אדוני...‬
‫לא אמרתי לסטואט, אתה מבין?‬
‫שהמהנדס החדש שלי הוא...‬
‫שחור.‬
‫בדיוק.‬
‫אני רק חושב בקול רם כאן, אולי יש זמן טוב יותר.‬
‫בהחלט, אתה צודק, אדוני. התסבוכת. אני קולט אותך.‬
‫מצוין. ידעתי שאוכל לסמוך עליך.‬
‫יש כניסה אחורית שם.‬
‫תוכל לסלוח לי, אדוני?‬
‫תודה.‬
‫רבותיי.‬
‫הנרי אמורי, אדוני. גדוד רגלי 370, מחוללי המהומות.‬
‫חוללת מהומה במלחמה?‬
‫שיסיתי בהם את השטן ב-1945.‬
‫אה, כן.‬
‫היי-הו.‬
‫אני רוצה שתכיר את הנרי אמורי.‬
‫כן, תרשה לי...‬
‫אז מה בדיוק אתה עושה פה, בן?‬
‫אני מהנדס. עשיתי את התואר ב"פאייטוויל".‬
‫המשפחה של הנרי בדיוק עברה לקומפטון.‬
‫- יפה. - מזרח קומפטון.‬
‫- יפה. - הייתה בארל, אדוני?‬
‫כן.‬
‫עדיין היו שם חפירות שאתם חפרתם בראשונה.‬
‫חרבנת בתוכן אי פעם? כי זו הייתה התועלת היחידה שלהן.‬
‫כן.‬
‫אילו יכולתי לייחל למשהו,‬
‫הייתי מייחל להיות שם בחפירות אתכם,‬
‫אבל פלטפוס ארור.‬
‫לא אעכב אותך, אדוני.‬
‫רק רציתי להציג את עצמי.‬
‫וכך עשית.‬
‫אתה ראוי להערכה, הנרי. שכל ואומץ לב.‬
‫עוד אנשים כמוך מסתתרים בין השיחים?‬
‫הוא יהלום לא מלוטש, אדוני.‬
‫שמתי לב לזה מיד. הוא לא יאכזב אותך, מר סטואט.‬
‫אם נצליח למכור, אפילו בהפסד.‬
‫בעזרת הלוואה קטנה ממך,‬
‫נוכל למצוא בית במקום אחר בלי כל הטרחה הזאת.‬
‫אולי פה, בהנקוק פארק.‬
‫נוכל לבקר יותר.‬
‫או בכלל.‬
‫לא באת אלינו כבר...‬
‫אני לא יודעת כמה זמן, ועכשיו?‬
‫אותה אליזבת.‬
‫במשך שבע שנים לא ביקשתי...‬
‫קלארק עובד.‬
‫אנחנו לא מבקשים נדבה, אלא רק הלוואה.‬
‫לפני שיהיה מאוחר מדי.‬
‫טוב שפנית אליי. וברור שאני יכול לעזור.‬
‫קונסואלה, תוכלי ללכת ולהביא לי את פנקס הצ'קים שלי, בבקשה?‬
‫- מיד, מר האבר. - תודה.‬
‫אתה בטוח?‬
‫היא חזרה, אסתר.‬
‫אני מצטער.‬
‫תודה, קונסואלה.‬
‫תישני כאן הלילה.‬
‫באת מרחוק.‬
‫בקושי היינו יחד.‬
‫את יודעת מה, זה יכול לחכות עד אחרי ארוחת הערב.‬
‫מה דעתך שאמלא לך אמבט?‬
‫המים ישטפו את אבק הדרכים.‬
‫אני צריכה...‬
‫קלארק דואג כשאני לא...‬
‫אמך מרגישה שאת רוצה משהו.‬
‫היא חושבת שרק בגלל זה חזרת.‬
‫זה לא נכון.‬
‫סליחה?‬
‫התגעגעתי אליך.‬
‫באמת התגעגעת, מה?‬
‫את מוכנה פשוט לכתוב את הצ'ק?‬
‫אני מצטערת כל כך שחזרת הנה, בטי.‬
‫אני חייבת להראות לך משהו.‬
‫- מה? עכשיו? - כן.‬
‫- מה עם ארוחת ערב? - היא תחכה.‬
‫בנות, קדימה! בואו נלך!‬
‫אכלת את העוף בשמנת ופטריות שהשארתי לך?‬
‫האמת היא שאכלתי משהו עם אחד הבחורים.‬
‫הוא תמיד טעים יותר למחרת, לא?‬
‫- איפה את היית? - מתי חזרת הביתה?‬
‫לפני כשעה?‬
‫כנראה פספסתי אותך.‬
‫הייתה מכירה בדזמונד'ס.‬
‫תירגעי עם הקניות, בטס.‬
‫צריך טפט חדש במטבח.‬
‫הדוגמאות היו מזעזעות ממילא, אז...‬
‫לא שאני מצפה ממך לשים לב למשהו שקורה פה.‬
‫ניסיתי להשתחרר לקראת האסיפה שלך.‬
‫האסיפה שלנו. כולם היו שם, נראיתי כמו מטומטמת.‬
‫מרטי אמר שהלך מצוין.‬
‫אז מה היה חשוב יותר?‬
‫תניחי לזה, בטס, טוב?‬
‫נראה שתמיד יש משהו, איזשהו מקום, שאתה מעדיף...‬
‫היי, תראי את זה.‬
‫נס.‬
‫חשמל, דלק, המכונית שהיית חייבת, הכול פשוט ישנו.‬
‫כן, קלארק, אתה עובד כדי לשלם על כל זה.‬
‫משהו מהשעות הנוספות האלה מופיע בחשבון הבנק שלנו, או...‬
‫אלוהים!‬
‫בסדר.‬
‫אני מצטער שלא הייתי בפגישה.‬
‫אני יודע שהיית זקוקה לי שם, ואני מצטער.‬
‫קלארק...‬
‫לא הייתי זקוקה לך שם.‬
‫רציתי שתרצה להיות שם.‬
‫אני כבר חוזר.‬
‫גברת אמורי?‬
‫רציתי שהוא יראה במו עיניו!‬
‫- יראה? - את יודעת על מה אני מדברת.‬
‫לאק!‬
‫אני מתנצל שבאנו כך במפתיע.‬
‫איפה הילדים שלך, גברת ג'ונסון?‬
‫הבנים שלי? הם אצל הדודה שלהם הערב.‬
‫שטויות!‬
‫מספיק! לאק!‬
‫אבל ראיתי...‬
‫מה קרה כאן קודם?‬
‫ניסית להגיד לי.‬
‫- אתה יכול להגיד לי. - הוא לא יכול להגיד לך כלום, גברת אמורי.‬
‫הוא לא אמר מילה.‬
‫מאז שהוא חזר.‬
‫בואי, מותק.‬
‫אבל ראיתי...‬
‫"'הם שומרים היטב,' לחש דיק.‬
‫"'בואו נחזור אל האי, אדוני הטוב,' השיב גרינשיב.‬
‫"'אנחנו גלויים מדי כאן, כי הבט נא,‬
‫"'כשהים גועש והגלים הלבנים מאחורינו,‬
‫"הם יראו אותנו בבירור על רקע הקצף.'‬
‫"'דיבורך מרגיע,' שב ואמר דיק.‬
‫"'לחוף איתנו, כהרף עין.'"‬
‫דיק בצרות, הא?‬
‫גרינשיב יציל אותו.‬
‫או שאולי הוא יציל את עצמו.‬
‫תרגום כתוביות: הדסה הנדלר‬