Треба сказати татові, що ми спілкуємося з тобою, Луїсе.
- Погоджуюся. - Я теж.
Коли розкажемо Джиммі, а він на нас кинеться,
я зроблю так, як радять при нападі ведмедя.
Стоятиму твердо, займу багато місця
і заплескаю в долоні, дуже гучно.
Капець.
Не підходьте до...
3 РОКИ ТОМУ
А що скажеш про неї?
Про неї?
Вона – найпопулярніший акушер-гінеколог у Пасадені.
Недавно загубила обручку в пацієнтці.
Хіба вони без рукавичок?
Каже, що в рукавичках не така чутливість рук.
Для неї це мистецтво.
- А той чоловік? Вибач. - Не показуй.
- Френкі, ти тупий чмошник. - Найманий убивця.
Дзвонить босові й каже, що не влучив у ціль.
Та я тебе вбʼю!
Аж казиться, що сьогодні вбивство не вдалося.
Як думаєш, він самотній?
Ні. Він живе з мамою.
А вона йому повторює:
«Мені байдуже, скількох ти вбив, головне – що ти старався».
Як мило.
Це дуже мило.
Коли ми зʼїдемося, то більше не будемо так робити?
Що? Думаєш, я дозволю тобі чекати поїздів на самоті?
А що б ти робила? Читала?
Ти ж знаєш, я не вмію.
От і добре.
Я ніколи від цього не відмовлюся. Найкращі моменти дня.
Ковбой! Це справжній ковбой.
Доброго ранку.
Привіт.
Вибачте.
Це справжній ковбой.
Так. Справжній ковбой по-справжньому нас убʼє.
Чорт! Які в тебе холодні руки!
Я до тебе пристаю.
Ясно. Приставання – це добре.
Погрій руки об моє тіло.
Ура!
Я знаю. Дуже холодні. Крижані.
Усе.
Ви там не спите?
Кайфоломщиця.
Заходь.
- Це я! - Здоров.
Друг скинув пісню, хочу дати вам послухати.
Це ж класно. Вечірка-прослуховування.
- Добре. - Цей друг – той хлопець, який
- підвозив тебе з тренування? - Мамо.
Вибачте. Який хлопець?
- Ніякий. Мамо! - Ніякий?
Та ну. Імʼя? Скільки років?
- Ви разом вчитеся? - Ділан не з моєї школи.
Ділан.
Ділан з іншої школи?
- Як у «Беверлі-Гіллз». - Діловий Ділан.
- Ти його любиш? - Покликати його тата на пивце?
- Господи. Я пішла. - Приводь його.
- Ні, доцю! Ми ж класні батьки. - Не напружуємо! Ну!
Не дивися на нас так.
- Бувайте! - Бувай!
Я знала, що так вона втече.
Вона надзвичайна.
Так, звичайна.
Пообіцяй, що ми з нею не напартачимо.
Найкращий наш витвір.
Обіцяю.
Боже мій.
Чому в тебе знов такі холоднючі руки?
Просто дістало.
Своєму улюбленцеві Джиммі Пол розказав про Паркінсона,
а мені й досі не каже.
Подумаєш, йому ж гірше.
Я начиталася про Паркінсона. Хвороба викликає сухість шкіри й зневоднення.
Це ж робота для чорної. Я була б його шерпою в горах какао-масла.
А поговоримо про справжню проблему?
Той тип, з яким ти мене звела, Чарлі. Стопроцентний проліт.
Що? Він такий красень, яких я за все життя мало бачила.
Що з ним не так?
Він звинуватив мене в тому, що нічого не питаю про його життя. А це неправда.
Я його питав, котра з моїх історій – його улюблена.
- Кльово. - Він тобою теж не зацікавився.
Тепер я мушу його завоювати.
Спитаю, чи він хоче ще на побачення. Розпитаю про нього.
Це ж неважко. Я зможу.
- Привіт. - Браяне.
- Це Ґабі, так? - Так.
Тіа, я хотіла тобі сказати,
якщо потрібен репетитор для Еліс, у мене є чудовий. Коннору вона сподобалася.
- Клас. Дякую, Ліз. - Так.
- Бувайте. - Бувай.
Па-па.
Така матуська.
Тихо.
Познайомився з нею у тебе на НР.
Така критиканка, говорить, наче стара дреґ-квін.
Я її полюбив.
- Ну звісно. Ти теж стара дреґ-квін. - Я такий.
Яке псевдо вибереш?
Ерін Членович.
- Бо я юрист. - Так. Ми в курсі.
Ти щодня про це згадуєш.
От і все. Я офіційно переїхала.
Чудово.
Питаннячко. Мої речі під твоїми речами чи з ними можна попрощатися?
Можеш попрощатися.
А сказати, що найдивніше?
Тобі їх навіть не бракує.
Ти права. Мені завжди було байдуже до моїх речей.
Добре.
Є тільки одна річ.
Одна крихітна проблемочка.
Хоча насправді не крихітна. Вона десь така завбільшки.
МІС КОНГЕНІАЛЬНІСТЬ
Не смій наближатися до Сенді.
- Сенді. - Ти її так не називай.
- Май повагу. - Так дивно, що улюблений фільм дорослого
чоловіка – «Міс Конгеніальність», а я з ним сплю.
Ти просто не розумієш, бо ти гарна.
Тобі не доводилося кардинально мінятися,
щоб зрозуміти, що ти завжди була гарна.
Я почула тільки те, що ти назвав мене гарною.
А я більш нічого й не сказав.
То як це все відбувається?
Зустрічаємося раз на тиждень, і я вам пишу, якщо раптом щось виникне раніше?
Взагалі-то я віддаю перевагу роботі в офісі.
Кордони – важлива частина терапевтичних відносин.
Не подобається мені ваш настрій.
Але не знаю, може, це тупо.
Ану ж ви скажете, що мені терапія ні до чого.
Ні. Ні, ні.
В анкеті ви вказали кілька форм компульсивної поведінки.
Це повторення дій. Одяг для дому й вулиці?
- Так. - Завжди тримати телефон зарядженим
рівно на 17%.
Сімнадцять – просте число, тому...
Девʼяносто сім – теж.
Чорт!
У цій країні ще в когось лишилася професійна гордість?
Пол, як твій ранок?
Один малий, Брейден, налажав з моїм замовленням бейґлів.
А я... Коли я сказав, що він узяв не той вершковий сир,
він відповів: «Ну вибачте».
То було зневажливе «Ну вибачте»? Чи радше зворушливе «Ну вибачте»?
Друге. Але кого це цікавить?
У мене вдома підліток. У молоді це найщиріша форма вибачення.
Серйозно?
Тоді я радий, що ми зіпсували їм планету.
Як мило, Пол.
Доброго ранку.
- Привіт. - Привіт.
У тебе рука трохи тремтить. Усе добре?
Нормально. Я...
Я просто погано спав.
Треба, щоб у спальні було холодно. І перед сном ніяких телефонів.
Коли ти перестанеш клеїти дурня і змусиш його мені сказати?
Ґабі, я намагався.
Ти не бачила, як я благав його поглядом?
Он як це називається?
Я думала, ти благаєш підставити дупу для поцілунків.
Я його про це не благаю. Він і так підставляє.
Дуже дякую. Це було прекрасно.
Як добре, що ми зустрілися. Нарешті.
- Дуже приємно було. - І ви познайомилися.
- Так. - Я знала, що ви поладнаєте.
Скину тобі ту статтю про вирощування кешʼю.
- Тобі сподобається. - Авжеж.
- Па-па! - Бувайте.
Я перепила вина. Викличемо таксі?
Я поведу. Другого келиха я майже не пив.
Машину заберемо вранці.
Мені рано на роботу. Тут два кілометри їхати.
- Вкрадеш? - Вони такі милі.
Давай, давай. Іди, іди.
- Скоро у вас парубоцька вечірка. - Так.
Ніякої вечірки не буде.
Перестань.
Я дуже тебе люблю.
У тебе сьогодні буде секс.
Їдьмо додому.
- А я не казав? - Ні!
НЕВІДКЛАДНА МЕДИЧНА ДОПОМОГА
Можна мені арахісового масла?
Аякже.
Ти що, банку забираєш?
- Так. - Сімейний розмір, але бери.
Привіт.
А чого це ти раптом прийшла?
Я думав, ти сьогодні ночуєш у Саммер.
Це було вчора.
Це твоя дочка?
- Сонечко, хочеш повечеряти? - Не хочу.
Точно? Деніка – не лише злодійка,
а ще й власним коштом навчається в кулінарній школі...
Я щось придумаю.
Добре.
Вона приємна.
Не турбуйся. Я така рада, що ти прийшла.
Сьогодні тако-вівторок.
Дереку, не їж. Це тарілка Еліс.
Помилка. Я думав, це моя.
- Не твоя. Вставай. - Так.
Добре.
- Прошу. - Дякую.
Авжеж.
Дякую.
Ми тебе любимо.
Еліс, не соромся, пий газованку, яку я відкрив теж для тебе.
Не зважай на нього.
- Що? - Що?
Я говорила по телефону з твоїм адвокатом про угоду за визнання вини.
Дають рік, але за хорошу поведінку буде десять місяців.
Я буду приходити щовихідних і навіть після роботи.
Щоб не бути самій, іноді житиму у батьків.
Лише кілька днів.
Тату. У мене завтра футбольний матч.
Відвезеш мене?
Я хотів би.
Але в мене багато роботи, тому...
Я попрошу Ліз, може, вона відвезе.
Не приходь до мене.
І сюди більше не повертайся.
- Живи своїм життям. - Що?
Ні. Моє життя – це твоє життя.
Ну чого ти?
Потім можемо повечеряти.
Гарячі сендвічі з куркою
або що завгодно.
Ми все здолаємо.
Ні.
Усе скінчено.
Я зробив найгіршу в своєму житті помилку,
і дивлячись на тебе, я щоразу бачитиму тільки її.
Скоро зможемо. Скоро.
Наступного разу.
І ти ніяк цього не зміниш.
Якщо тобі до мене не байдуже,
просто йди.
Тату...
Ти мені потрібен.
Я не можу.
Ясно.
Хтось підслуховував нашу розмову?
Потрібен свідок, який піде з нами
і під присягою скаже, що ми хотіли йому все розказати.
Хто-небудь?
ПРАВДИВА ТЕРАПІЯ
Усе не так погано, як здалося.
Що за херня, Браяне?
Ти справді думав...
Що це? Що ти витворяєш?
Відлякую ведмедя. Неймовірно, але допомогло.
Тату, не злися на Браяна. Це все я винна.
Коли ти сказав, що приходив Луїс, я не могла це так залишити.
Я шпигувала за ним.
А потім розказала Полу,
а він узяв з мене обіцянку не розмовляти з Луїсом, але я не послухалася.
Тату, спочатку спілкуватися було дико, а потім стало навіть приємно.
Приємно?
Браяне, а ти як у це вплутався?
Я... Добре. Думаю, я зможу ще раз.
Він прийшов сюди,
і я такий: «Не наближайся до цієї сімʼї»!
А він такий: «Вибачте».
Але так, наче травмований: «Вибачте».
А я тоді: «З вами все добре»?
А він каже: «Так». А я ж бачу, що ні.
У мене період підвищеної емпатії,
бо ми з Чарлі вирішили взяти дитину.
Якщо буде дівчинка, назвемо Саттон Фостер.
А якщо хлопчик – само собою, Фостер Саттон.
Коротше, я дуже здивувався,
тому пішов у кавʼярню, де він працює.
Не побачитися з ним, а спитати, як він.
А бос у нього схожий на Тоні Сопрано, але красивіший.
Ну, з тих, що завдають болю, але й цілуються дуже добре.
Не звʼязуйся з такими.
Тому я спитав у того боса про Луїса, а бос каже: «Він у страшній депресії.
Він скиглій, але не можна ж за це звільнити людину.
Дурна культура скасування».
І тут він підкликає Луїса, ми починаємо говорити, і,
Джиммі, життя в нього гнітюче.
Як у фільмі «Реквієм по мрії».
І не посередині, де всі балдіють від героїну.
А наприкінці, де розумієш, що той героїн не такий уже й чудовий.
У нього немає друзів.
Нема з ким поговорити.
Він страждає.
Тому я з ним прогулявся, і ми побалакали,
бо я розумів, що не прощу собі, якщо принаймні не спробую помогти.
От і все.
А коли я все це переказав Еліс,
вона сказала: «Відведи мене, типу, до нього, типу, а то я татові розкажу».
Так, як підлітки говорять.
Ми поїхали до нього, і все вийшло добре,
бо вона розповіла йому про маму,
про капелюх Ґуфі. І простила йому.
А стосовно того, що ти сьогодні бачив, є одна жінка, її звати Доріс,
вона засвідчить, що ми планували все тобі розповісти...
- Припиняй. - Коли заведуся, важко зупинитися.
Добре.
Мені треба побути самому,
щоб перетравити
Браянів театр одного актора.
Ти моя дочка.
Якщо я потрібен, для тебе я поряд.
Не моя дочка. Для тебе я не поряд. Вимітайся.
Люблю тебе.
Пішов ти.
Я зрозумів.
Щиро перепрошую.
Бувайте.
Стій.
Ти йому простила?
Так.
Думаю, ти теж повинен.
Це вам обом піде на користь.
ЛІЗ
МОЯ ЧОРНА ДУПЦЯ ВМІЄ ГОТУВАТИ
Привіт, це я.
Передзвони, якщо захочеш.
Я скучаю за тобою.
Бувай.
Це знамениті яєчні сандвічі Поїзда Д?
Вибачте. Хліб з крамниці, бо я забув узяти закваску.
Вважай це подякою за те, що пустила переночувати.
Ну які питання?
Я люблю тебе й Ліз. Підтримую вас обох.
- Я знаю. - Що ти робитимеш?
Зустрінешся з тим мужиком?
І зроблю що?
Не знаю. Подивишся йому в очі.
Гупнеш йому в груди своїми грудьми, підійдеш дуже близько,
видихнеш гаряче повітря йому в рот.
- Так натурали роблять у кіно. - Внесу ясність.
Ти радиш йому піти до чувака, який поцілував Ліз, і, може, трахнути його?
Так. Покажеш йому, хто головний.
- Так. - Поїзде Д, не слухай його.
Для тебе це чудова нагода проявити турботу про себе.
Деякі люди приймають ванну.
Особисто я розтоплюю відро морозива,
стромляю в нього соломинку і пʼю, наче сік.
А ти?
Я люблю роздивлятися фото старих автівок, уявляти, як я їх ремонтую.
- Я теж. - Чудово.
Так. Або спати вдень. Я люблю подрімати.
Принесу тобі важку ковдру.
Вона як валун, наче от-от на смерть розчавить,
але дуже заспокоює. Нереальне відчуття.
Дякую.
Смачно?
То...
Думаєш, варто піти до того типа?
Не знаю. Залежить.
Чи добре спатиметься вночі, якщо не підеш?
Бувай!
Несу-несу.
О ні. Де він? Що ти зробив?
Нє. Це ти винна.
Лишила мене з ним самого.
Уночі знов не спалося.
Від цього тремор посилюється.
Цікаво, що твій тремор закінчується тим, що ти стискаєш мені груди.
Це не тремор. Це пропозиція.
Просто я дивно почуваюся.
Виникає забудькуватість.
То який план?
Я подзвонив докторові Сайкс. Сьогодні піду.
Добре.
Ти спокійний чи трохи боїшся?
Як мені знати? Я ніколи нічого не боявся.
А от у тебе знервований вигляд. Можу й тебе взяти.
Боже.
Ти казала, що хочеш, щоб я був вразливіший.
Ось яка вона, моя вразливість.
Налітай. Смачного.
Мені дуже подобається,
але ми домовилися, що я з тобою на прийоми не ходитиму.
Я надіявся, що в тебе теж паршива памʼять.
Іди сюди.
Ти дуже хоробрий хлопчик, я тобою пишаюся.
Дякую.
Забув, як тебе звати.
Я знаю, це не мій день. Дякую, що приділили кілька хвилин.
Скоро приїде Хорхе, і я не хочу напартачити.
Тому хотів попросити у вас, лікарів, порад, що робити, а чого не робити.
Я беру на себе розділ «Що робити».
Джиммі краще знає, чого робити не можна.
Пол, обережніше. Я на тебе злий.
Ти запізнився.
Я знаю і прошу вибачення, але...
Чому я прийшов сердитий, а тепер вибачаюся?
Ось вона, моя суперсила.
Друже, мені вже кортить поговорити про Хорхе.
Але можна я спершу дам Полові чортів?
Це буде класне видовище.
Як ти міг мені не сказати, що Еліс бачиться з убивцею Тіа?
- Ой-ой. - О, так.
Велике «ой-ой».
Ану без хамства.
Якого хамства?
- Такого хамства! - Добре. Згоден.
Еліс – моя пацієнтка.
Я нічого тобі не казав, бо їй 18 років.
Вона повнолітня.
Їй 17, Пол. День народження через кілька тижнів.
Ну вибач.
Ого. Я це відчув.
Я просив Еліс не розмовляти з тим типом, але вона не послухалася.
Ми ж знаємо, всяке буває.
Навряд чи ти аж такий злий на мене.
І на Еліс ти навряд чи аж такий злий насправді.
Тому спробуй визначити, що саме тебе так розізлило.
Чорт. Кидай мікрофон.
Не кажи: «Кидай мікрофон». Це не та ситуація.
Пол, не смій кидати уявний мікрофон.
Я не в настрої.
- Кидайте, кидайте. - Не смій, Пол. Не кидай!
Дарма ви прийшли. Я в порядку.
Не вдавай круту.
Ми сестри в камені чи як ти це називаєш.
Орден наділених каменем.
Як скажеш. Але «сестри в камені» звучить краще.
Ліз, слухай, люди піклуються про тих, кого люблять.
Мені треба на роботу, тому Еліс заступає на першу зміну,
а потім я пришлю підкріплення.
Вона знає, що я зробила?
Так, але можу вдати, що не знаю.
Ліз, я завірусилася за зраду і відгребла удар у цицьку.
З цим не посперечаєшся. Проблеми дорослої жінки.
Добре, вибачте. Мені треба бігти, але, Еліс, удачі.
- Їсти хочеш? - Ні.
- А кіно подивимося? - Надто сумно.
А якщо ми уявимо, що в тебе є донечка,
ти позаплітаєш мені кіски й повчиш жити?
- Це можна. - Добре.
Отже.
Ніколи не бери телефон у туалет, це огидно.
Купа бактерій. Чудова порада.
Шкіру треба мазати сонцезахисним кремом, навіть якщо надворі хмарно.
- Добре. - І наносити його треба
кожні дві години, інакше зморщишся ти раніше, ніж постарієш.
Добре.
Я знав, що ми побачимося.
Пішов ти.
Звучить непогано. Пиво будеш?
Ні.
Про всяк випадок.
Хочеш дати мені по пиці?
Не знаю.
Як на мудака, ти дуже гостинний.
Стараюся.
Прокляття.
Хотів тобі в морду вилити, але воно смачне.
Дякую.
Вирішив, що треба їх повісити там, де люди побачать.
Напевно, їй сподобалося.
А я на них і не глянув.
Знаєш що? Ти можеш зловтішатися.
Вона просто тебе кохає.
Найкрутіша жінка в моєму житті.
І я знаю, що в мене...
у мене ніколи такої не буде.
Та ну, перестань. Час іще є. Не опускай рук.
Що я роблю?
Треба йти звідси.
- Це абрикос? - Трошки меду.
Надзвичайно.
Я допʼю.
Ти йди.
Справедливо.
Зелений чай пʼє Ґабі по обіді Такий смачний, бо він зелений
Ось ти де. Підкинеш до невролога?
Вибач, у мене пацієнт.
Може, Шон мене підкине.
Гляньте на мене. Я за кермо не сідаю.
Можемо разом узяти таксі.
- А це по дорозі? - Ходімо, дізнаєшся.
А це про що взагалі?
Шон, усі жінки у твоєму житті сприяють
твоєму емоційному розвитку, але тут є свої мінуси.
Тепер ти знаєш, коли тобі треба, щоб друг пішов з тобою до лікаря,
але ти виріс у XVIII столітті, тому не вмієш про це попросити,
то просто морочиш усім голову.
Гадки не маю, що вона городить.
Я збирався заскочити до вашого лікаря.
Ходімо разом.
Тільки якщо ти хочеш.
Він мріє. Ідіть.
Я казав: «Зустріньмося будь-де»,
але не знав, що сюди їхати пів години і будемо шукати каміння.
То не треба було казати «будь-де».
Ану-ану... Джекпот.
- Добре. - Це агат.
Бачиш, які вони грубі зовні? А отут воскове покриття.
Дуже схоже на інший бік.
Ні. Неправда!
Це найкращий камінь.
Його татко десь тут, недалеко.
Татко?
Це не насправді. Не може бути, щоб ти цим реально займалася.
Ще й як реально. Дуже реально.
Боже мій.
Божечку. Здається, я знайшов!
Знайшов!
Ліз, глянь. Як він виблискує на сонці.
Ні.
Тепер я ненавиджу каміння.
Я знаю, що Ґабі попросила тебе глянути, як я.
Так. Попросила.
Але я не тому прийшов.
Я прийшов, бо я злий на тебе.
- На мене? - Так.
Ліз, коли комусь із близьких боляче, ти кидаєшся в бій.
Ти робила це для мене, для Ґабі, Пола, Шона, Еліс...
Не перелічуй імена.
А коли наша черга помогти тобі, ти не дозволяєш.
Егоїстично, правда?
Джиммі, він мені не простить.
Можливо.
Але я гадаю, що іноді думка про те, щоб комусь простити,
видається неможливою.
А потім ти розумієш, що негідник у твоїй історії –
це просто людина, яка припустилася великої помилки.
Так.
До речі, таке питання. Ти коли-небудь подаруєш мені камінь?
Ти сказав, що ненавидиш камені, і вони тебе почули.
Ви мене чули, каменючки... Знайшов!
Ліз, я ще один знайшов. Ще один.
Гладенький, як ти сказала. Восковий.
Ні.
Ти погана.
Отже, це...
тут ти робиш свою справу.
- Так. - Ага.
У юності психотерапії для мене не існувало.
Єдиний сеанс мені провів старий прибиральник, коли сказав:
«У хлопців немає емоцій». І поліз до мене цілуватися.
Ну, я рада, що ти тут.
А знаєш, у чому дикість?
Помилку зробила Ліз.
То чому я почуваюся таким...
гівнюком?
Спочатку відповість Ґабі-терапевт чи подруга?
- Подруга. - Добре.
Дереку, ти надзвичайна людина.
Ти добрий, відданий, а ще всратися й не жити, чувак,
чим ти мажешся, що таке волосся?
Перемикаюся на терапевта Ґабі.
У мене було багато одружених пацієнтів, які переживали те саме, що й ти,
і чесно кажучи, таке ніколи не береться нізвідки.
Я знав, що в неї важкий період.
Але ми вже сто років у шлюбі.
Ти знаєш, скільки разів вона сумувала через дрібниці,
наприклад, коли її вигнали з комітету за те, що обзивала всіх його членів.
- Комітети – це не для неї. - Точно.
Але неважливо, що її засмутило, вона завжди витягувала себе сама.
- А тепер вона просила допомоги? - Типу.
Казала, що їй здається, ніби вона під водою.
А люди під водою зазвичай...
Займаються снорклінгом і бачать різну красу?
Ні.
Вони тонуть.
Отже, Ліз тобі сказала, що тоне, а що ти відповів?
Порадив купити фургон і продавати смажений сир.
Дереку.
Чорт забирай. Чому це раптом я став в усьому винен?
- Я... - Ні, ти не винен.
І будь-який твій вибір у діях буде виправданий.
Але, Дереку, ви одружені скільки, 26 років?
Так.
Ти за цей час помилявся?
Таких помилок не було.
Навіть близько.
- Паскудство. - Так. Це справді паскудство.
Але ти в усьому розберешся.
Я це точно знаю.
Ти й твоя загадкова густа чуприна.
Оливкова олія з лимоном.
Реально? Я так салат заправляю.
Дякую.
Прошу.
Пол, рада вас бачити.
І вашого...
- Друга. - Шон.
Привіт, Шон.
От біда. Секунду, принесу вашу картку.
Спочатку Джулі, тепер вона?
Усі неврологи красиві чи тільки ваші?
Не фліртуй з нею.
Мені не можна. І тобі теж.
Ого, Пол. Спокійно.
- Сам спокійно. - Отже.
Того разу вас турбували запаморочення.
Дози ліків у нас близькі до максимальних,
- простору для маневрів немає. - Так.
- Ліки допомагають? - Поки що так.
Але я останнім часом не дуже добре сплю.
Може, від стресу, а може, від гострих крилець опівночі.
Я не знаю, але...
але ви казали, що для мого мозку недостатня кількість сну –
це як поливати гасом лісову пожежу.
Тому, мабуть, не дивно, що є незначні...
проблеми з памʼяттю.
Тому я вирішив прийти.
- Виконайте ПОТО. - Що?
Профілактичний огляд та обслуговування.
Я теж служила в армії.
Офігіти. Які війська?
«Які війська». Що я казав про загравання?
Я не проти.
Ви з «морських котиків»? Я б сказав, що так.
- Ну, взагалі-то... - Усе. Помовч.
Слухайте, я у своєму житті багато що і багато кого люблю.
Тому хочу зберігати ясність розуму якомога довше.
Якщо є щось інше, що я мо... що я міг би робити,
скажіть мені, бо...
я готовий на все.
Особливо враховуючи проблеми зі сном...
- Так. - ...єдине,
що від чого вам треба повністю відмовитися, – це алкоголь.
А є інші варіанти?
Привіт.
Ти забираєш речі чи ти...
Ти вдома?
Бо я так хочу, щоб ти був удома. Мені так шкода.
Дай сказати.
Ти напартачила.
Я знаю.
Але я не був з тобою тоді, коли потрібно було.
Пробач мені за це.
Єдине, від чого мені може стати гірше – це твої вибачення.
Тоді я свого добився.
А хто ще прийде на вечерю?
Кілька дурників, яких ти не відмовишся побачити.
- Привіт, мамо. - Ви всі тут!
Привіт. Привіт!
Боже мій.
Вибач, ми забули про твій ДН.
У мене не ДН.
- Дякую. - Мамо.
- Дякую. - Поїздка виправдана.
З днем народження тебе
Ча-ча-ча!
Я радий, що ти подзвонив. Заходь.
Я вдячний, що ти прийшов.
- Хороший фільм. - Так. Не набридає.
- Скажи? - Так.
Давненько не передивлявся.
Принести тобі води, чаю чи...
Нічого не треба.
Добре.
Я тобі прощаю.
Я хочу, щоб ти жив своїм життям і щоб воно було нормальне.
Але ти маєш дещо для мене зробити.
- Зроблю. Що завгодно. - Клас.
Я більше не хочу тебе бачити.
Ти зрозумів?
Я не хочу, щоб ти бачився з моєю дочкою.
І з моїми друзями.
Ти маєш зникнути з мого життя.
Зробиш це для мене?
Авжеж.
Дякую.
Він повернувся.
Ми чекаємо, коли він заговорить.
Слова так скоро зірвуться з його вуст.
Браяне, давай без дивацтва.
Як пройшло?
Я простив йому.
Я дуже рада.
Боже. Яке полегшення.
Я боявся, що він розлютиться, тому базікав, і базікав,
і ніяк не міг замовкнути...
- Ух ти. Це дуже страшно. - Так і задумано.
Стоп, стоп.
Я маю повірити, що ти спав з двома жінками?
- Ти брешеш. - Це було.
Для дівчат ти нуль.
А ще вигадуєш якусь Саммер.
- Саммер. - Я не... Ну все, перестаньте.
- Я не вигадав Саммер. - Вона гаряча?
- Саммер симпатична. - Має бути...
- Гаряча, як літо? - А Вінтер була холодна?
Так, Вінтер була холодна.
Я зрозумів, на кого був злий.
Не на нього.
Я знаю.
На себе.
Будь ласка, не кажи «Я знаю».
А мені кортить.
Усі про себе думають:
я – та людина, яка прийде на поміч, коли станеться якась фігня.
А я не та людина.
Я був дуже потрібен Еліс.
Я страшенно її підвів.
Тому, коли я бачу того типа...
мені коле очі, який з мене жахливий батько.
І як я порушив останню обіцянку дружині.
Цей бурбон привезли морем з іншого краю земної кулі.
Він насичувався солоним морським повітрям в усіх куточках планети.
Морське віскі.
Не зви його так.
Добре.
Сьогодні...
я випʼю востаннє в житті.
І я вирішив випити з тобою.
Пол...
Думаєш, я коли-небудь прощу собі?
Простиш.
Я так думаю.
Справді?
Надіюся.
Я теж.
Це вимотує.
Переклад субтитрів: Олена Любенко