СУЧАСНЕ КОХАННЯ
- Пане Г'ю, сядете на кушетку? - Ні.
А за льодяник?
Дуже обережно, ось так.
- Як Джон? - Чудово, дякую. Ого.
- Що? - Підскочив.
Я просто жартую.
Так?
Лікарко Карен? У мене тут на зв'язку мама з чотирирічною дитиною з жаром.
Я знаю, вже пізно. Я пообіцяла запитати, а раптом?
- А чому саме я? - Інші вже пішли.
Я можу відкласти до ранку.
Навряд чи щось серйозне, температура невисока.
- Яка? - Хвилинку.
- Тридцять дев'ять. - Лайно.
Запроси її.
Ось рецепт на антибіотики, щоб ви на вихідних не переймались.
Приймайте їх лише в разі, якщо не допоможе парацетамол.
Я на зв'язку. Раптом що, телефонуйте.
Це мій домашній номер. Бувай, курчатко.
- Бувай, Лорейн. - І ви, лікарко Карен.
Давай, дівчинко. Ну ж бо.
Благаю.
Та що ж за срань.
АВТОСЕРВІС
Нам треба припинити ось так зустрічатись.
- Я не можу тобі не дзвонити. - А я — не брати слухавку.
Ти в мене на швидкому наборі.
Ну, це очікувано, коли водиш 30-річну спортивну тачку, тільки щоб випендритись.
На ній треба їздити, лікарко Карен.
Я на ній їжджу тільки в хорошу погоду. Дах протікає.
Відкрий капот.
Як твоя мама, Джеррі?
Та як. Усе, як завжди. Їй добре на новому місці.
Передавай вітання. Скажи, що я заскочу на вихідних.
- Твої візити дуже важливі для неї. - Я люблю з нею бачитись.
То що скажеш?
Шкода тебе засмучувати, доку. Твоя машина помирає.
Їй потрібна турбота й увага.
Їй 40 років. Вона молодша за мене.
І за тебе.
Так. У людських роках, можливо.
А в автомобільних вона занадто нова для класики,
і занадто стара, щоб бути практичною.
У неї криза середнього віку. Випишу їй антидепресанти.
На жаль, цю машину чекає остання подорож на звалище.
Ніколи. Ти ж умієш оживляти такі речі.
Так, при цьому ось-ось розорюсь.
Знаєш, два найкращих дні з вінтажною тачкою —
це день купівлі й день продажу.
Усе, що між ними, — головний біль.
Тобі варто відмовитись від неї. Вона не твоя пацієнтка.
Подивимось, чи у мене є ще один приводний пасок.
На серпантині, з опущеним верхом
- Я вдома. - Привіт, мамо.
- Де ти? - У вітальні.
Ти намалювала тата, як я просила?
Так, а ще намалювала тебе і будинок.
- Намалювала йому великі вуха? - Так.
Супер, покажи.
Ось цей найкращий.
А це ти зриваєш з дерева яблуко для салату.
- Геть як Єва. - Яблуко...
- Єва. Точно Єва. - Ні.
- Вип'ємо за твій чудовий малюнок. - За малюнок.
- І за торт, і за малюнок. - За маленьку художницю.
Давай спочатку подивимось, як я ладнатиму з його батьками.
- Так. Звісно. - Як моя сестра?
Нищить кухню, готує «торт».
- Привіт, сестричко. - Привіт, маленька.
- Надішли мені лист. - Я надішлю тобі торт.
А з чим торт?
Гаразд. Мені час.
Ми з Конором ідемо випити. Пиши. Люблю тебе.
Я тебе також. І хочу послухати про нього побільше.
Може, ти... Гаразд.
Абонемент у спортзал — геть. Побігаємо на вулиці.
Так.
А далі у нас «Стеґ».
Це не дуже затратно. Я на ньому рідко їжджу.
Люба, я бачив виписки з твоєї кредитки.
Ти лише за цей рік витратила 1200 євро на ремонт і запчастини.
Ти перевіряєш виписки з моєї кредитки?
А не ти мені їх дала для податкової? Звертайся, до речі.
Так, дякую. А як щодо твого човна? Міг би отримати за нього пару тисяч.
Гаразд. Добре.
О, ні. Ні, ні, ні.
Ну, давай. Нумо.
Люба, не знову. Будь ласка.
Благаю тебе. Будь ласка.
Та твою ж.
Я зміню номер, поки ти не позбудешся цього корита.
ЦЯ МАШИНА ПРОДАЄТЬСЯ (086 814 6304)
Алло?
Так.
Пробачте. Так.
Ага, я продаю за п'ять тисяч.
Звісно. Ми всі вихідні вдома. Підходьте, якщо хочете.
Так? Добре. Я вам усе напишу.
Дякую, до побачення.
Потенційний покупець машини.
Ще один. Чудово.
Ти за цей час уже п'ять разів могла її продати.
- Кави? - Так.
Гальма повільні. Тому будьте пильні.
Перемикач барахлить.
Ізоляція зношена, на цій машині їздиш, як у картингу.
Вам доведеться це лагодити, якщо купите.
Та ви навряд чи купите.
Як для пані, ви добре знаєтесь на техніці.
Вам варто було б перевірити тиск,
адже ці машини створені для молоді.
Вибачте.
Просто моїй дружині й донькам це зовсім нецікаво.
А от ми з сином порпаємось у техніці щонеділі.
Мій чоловік розповів мені все про цю машину.
Ясно. Він також ентузіаст?
Він? Ні. Мій перший чоловік.
Він купив її, коли був студентом.
Так, економив, як міг. Працював на двох роботах після занять.
І впевнився, що я це розумію, перш ніж пустити мене до неї. Або будь-кого.
Якщо вас влаштує ціна...
4700 євро, по руках. Що скажете?
Справді?
Ви точно хочете продати цю машину?
Так.
Що ця іржава залізяка тут робить?
- «Залізяка»? - Я дам за неї десять фунтів.
Та що ви таке мелете. Колись ця машина була гарна.
Він схожий на того, хто купує твою машину, мамусю?
Ні, маленька. Це якийсь грубіян зі звалища.
- Мій покупець навіть дуже милий. - Ну слава богу.
Ви продаєте свій «Пріус»?
Ні.
Я тут подумую продати «Стеґ».
- Він розвалюється. - Ти продаєш татову машину?
Та спершу поговорила б з тобою.
Я залишу її тобі, якщо хочеш. Просто вона…
Ламається, щойно я сідаю за кермо.
І доводиться витрачати тисячі на ремонт.
- У нас навіть гаража немає. - Ага.
Люба, тебе це точно влаштує? Скажи.
Я писала тобі, та лист явно не дійшов.
Нічого! Я люблю цю машину. Але так, я все розумію.
- Не хочу, щоб вона розвалилась на вулиці. - Точно?
Так.
Ну, що, пора спати, Міссі. Привіт, крихітко.
Привіт, Наяле. Ви тільки подивіться. Яка мавпочка.
Без тебе тут погано.
- Ще вісім разів поспати. - До речі, про це. Ходімо.
- Що треба сказати? Добраніч! - Добраніч.
На добраніч, Шенон. Скоро побачимось.
Я скоро прийду почитати тобі казку.
- У мене серія «Корони». - Не тобі.
Вона мене точно вирубить.
Він змушує мене продати.
Ні, його правда. Це по-дорослому.
Тато навчав мене не прив'язуватись до речей.
Це просто машина. Важливо те, що ми у ній робили.
І ті згадки залишаться з нами назавжди.
Так. І її ще, може, й не куплять.
Цей мужик сказав, що передзвонить,
як порадиться з дружиною, тому я, може, і не продам її.
Та ти не розумієш.
Меліса вступить у коледж аж через 15 років.
Я уявляю, що ти відчуваєш.
Та щодня говорити по скайпу і дивитись одна на одну —
так розлука ще складніша.
Інша справа — телефон.
Попри всі переваги, 21-е сторіччя багато чого зіпсувало.
Так. Я говорила з мамою всього декілька разів за чотири роки навчання.
Було краще.
Не знаю. Може, вона тишком ридала.
Їх покоління було міцнішим.
Якщо я буду сумувати за Мелісою так само, як сумую за Шенон,
- я просто помру. - Серйозно? По тобі не видно.
Ми не можемо обидва бути скигліями.
Я жодного разу не скиглила. Мені просто дуже самотньо.
Та я не покажу цього дівчатам.
Я знаю.
Пробач.
Боже, ні, не роби цього. Не треба.
Гаразд, пробач. Я просто...
- Намагався допомогти. - Пробач.
Ти кажеш, що тобі самотньо,
я намагаюсь показати, що ти не сама, а ти відмахуєшся, як від комара.
Я тебе бачу, ти тут, поряд.
Тільки необов'язково переводити це у близькість. Ось і все.
Якщо я не можу зцілити тебе близькістю, тоді в чому сенс?
Зцілити мене? Ми не у попсовій пісні.
- Я не хвора. Я просто... - Що?
Ти змушуєш мене робити те, що я не хочу!
- Ти знову про цю срану машину? - Так! Можливо!
Говорити про це Шенон було жахливо.
То не продавай... Я просто намагаюся вберегти родину від розорення.
- Та не розоримось ми. - О господи.
Серйозно? Будеш ображатися?
Я не ображаюсь.
Просто думаю, на чому ще можна зекономити.
І це були всі головні новини на «Радіо Дублін».
На вулиці чудовий зимовий день,
і нам неймовірно до душі зміна погоди.
Дерева нарешті виглядають краще.
Так, наче душа позбулася інею.
Алло?
Я її купую, якщо ви ще не продали.
Чудово.
Моя дружина каже, що це остання.
Вона знає, як давно я намагався знайти «Стеґ»,
ось і дала мені поблажку.
Ага. Що ж, вітаю. Вам заздалегідь буде різдвяний подарунок.
Зможете під'їхати в суботу в обід? Я її підготую.
- Банківський переказ влаштує? - Так.
Я надішлю вам реквізити.
- Тоді до зустрічі. - Добре.
Шенон з кимось зустрічається. Він захоплюється греблею.
Вивчає медицину. А ще він симпатичний.
Але не настільки, щоб у неї був привід нервувати.
Особисто мені приємно, що він може стати лікарем.
Вона приїжджає за п'ять днів, і я просто не можу дочекатись.
Ми з Наялом позавчора про це говорили.
Наше покоління таке слабке.
Плачемо біля входу до школи,
допомагаємо іншим мамам впоратися з синдромом розлуки.
Це ж просто смішно.
А Наял не виявляє емоцій. Так уже звик.
До речі, важливі новини.
Я продаю цю машину, і це розбиває мені серце.
Справа в грошах.
Вона старішає, а я не стаю багатшою.
Я не можу з тобою говорити вдома чи на роботі.
Люди подумають, що я з глузду з'їхала.
Але тут? Кому яка різниця?
Я начебто відчуваю твою присутність.
Мені дають за неї п'ять тисяч,
і я не знаю, вбив би ти мене за таке чи ні,
але добре, що ці моделі сьогодні так цінуються.
Я знаю, ти вклав у неї купу грошей.
Так, вона добряче послужила нам, га?
Я ніколи не забуду той день, коли ти вперше на ній приїхав.
Я знала тебе десь пів року і подумала, що ти псих, бо купив спортивну машину.
Два бідних студенти.
Пообідаємо в їдальні чи поїдемо в місто?
Їжа в їдальні тебе вб'є.
- Тоді в місто. - Так.
- Поїхали? - Що?
Поїхали?
На машині?
Що?
- Ти купив цю машину? - Так!
- Ти що, жартуєш? - Ні.
Навіщо тобі спортивна машина?
А потім я сіла в неї.
Боже мій!
- Можна мені за кермо? - Ні.
Не поспішай перемикати. Почекай, поки дійде до червоної лінії.
Ага.
- Так добре. - Перемкнути знову?
Звісно, перемикай.
Ось те, що треба, 60.
Ми всюди на ній їздили.
Пані, я скоро дійду до 60.
Хустки підготували?
Вона була свідком найкращих моментів мого життя.
Перше, що я запам'ятав про тебе, — що ти любиш кекс «Баттенберґ».
- Чи все-таки я це придумав? - Придумав «Баттенберґ»?
Ні, цей спогад.
Ні, я справді його люблю, він як маленька шахова дошка.
Тоді чому ти скаржишся?
Тому що на смак він жахливий, але виглядає гарно.
- Бачиш, справа тільки у кольорі. - Мені подобається рожевий і жовтий.
- Відповідь так? - Так.
Пробачте! Вагітна жінка!
Не зменшуй швидкість. Ми ще ніколи так не розганялися.
Ти був чудовим водієм, коли було треба.
- Обережно. - Ага.
- Я її тримаю. - Так?
Напевно, краще...
- Ось так. - Привіт.
Поставити Джо Джексона чи Вана Морісона?
- «Віґґлз». - Отже, Ван Морісон.
- Вона хоче «Віґґлз». - Точно не хочеш послухати «Такі дні»?
Ні! Це ти хочеш її слухати.
Тому що ми слухали «Віґґлз» десять разів за цей ранок.
Ти завжди ставиш те, що тобі подобається. Запитай, що їй подобається.
Ми зрозуміли, що їй подобається «Віґґлз».
Я хочу показати їй хорошу музику, привити їй гарний смак.
Це так не працює.
Вона полюбить музику, протилежну нашій улюбленій. Такий закон природи.
Твоя правда. Напевно, щоб вона полюбила Ван Морісона,
треба вмикати їй Майкла Бубле.
Хто такий Майкл Бубле?
Шенон обожнювала ті дні, коли ти забирав її в цій машині.
Крутий татко.
- Бувай. - Давай.
- Я поведу? - Ні. Я сам.
Гаразд.
Були й погані часи.
По-справжньому жахливі.
АМБУЛАТОРНЕ ВІДДІЛЕННЯ
Щасливого Різдва.
- Так? - Ти тримаєш?
Ні.
- Ми тримаємо. - Я сам.
- Ми донесемо. - Відпусти.
Я така вдячна, що ми провели те Різдво разом.
Я впораюсь.
А як же я?
Шенон? Так.
- Купили ялинку разом з мавпочкою. - До того ж наймилішою.
Заспівай нам пісню.
Нехай у тебе буде веселе маленьке Різдво
Нехай серце осяє світло
Ти ніколи не мерзнеш. Чого це ти раптом змерз?
Тут.
Шенон після цього так мені допомагала.
Робила все.
Сьогодні вечерю готую я.
Чудово.
Що приготуєш?
- Лазанью? - Добре.
А іноді не могла.
Я боюся, що більше не зможу з тобою так поговорити.
Гадаєш, зможу?
Думаєш, це як медитація?
Що це можна робити де завгодно?
Я познайомлюся з хлопцем Шенон на канікулах.
Хочу тобі все розповісти про нього.
Хай там як, я кохаю тебе і сумую.
Ми обидві.
Немає ні дня, коли б я не думала про тебе.
Це її пісня.
Пробачте, спізнилась.
Шикарна.
- Гроші вже переказали? - Так, звісно.
- Добре. - Візьміть.
- Так. Дякую. - Уся сума, 4700.
- Треба ще щось знати... - Там гальма повільні.
Вона іноді не хоче перемикатися з другої на третю.
А оптимальну швидкість треба вловити.
- Ще раз дякую. - Прошу.
Ми поїхали. Бувайте!
Давай, чому ти не зламалась зараз, люба?
Я продав човен.
Добре, і скільки отримав?
- 3500. - Чудово.
- Ти в нормі? - Так, усе добре.
Це було правильне рішення.
Мені не варто було ображатися, коли ти попросив її продати.
По суті, я маю дякувати, що ти так дбаєш про сім'ю.
Скажи?
- До того ж ця машина тягнула мене назад. - В якому сенсі?
Це як машина часу, розумієш?
Коли я сідаю в неї, то буквально вертаюсь у минуле,
і...
іноді я навіть говорю з ним.
І я прошу вибачення за це.
Що значить «говориш з ним»?
Начебто він там, поруч зі мною.
Таке буває, тільки коли я сама.
- Чому ти мені не розповідала? - Щоб ти не вважав мене божевільною.
Або занадто...
Зацикленою на минулому житті,
або що...
я намагаюся втримати його у цьому світі.
Ти навряд чи можеш це контролювати.
У мене в шафі, у дальньому куті, його светр у пакеті.
Іноді я дістаю його й нюхаю,
і здається, наче він поряд, обіймає мене.
Це неправильно? Ти тепер підеш від мене?
Деякі, коли втрачають близьких...
не можуть довго втримувати їх у своєму житті.
Вони швидко забувають, відволікаються на інші турботи, відчувають провину за це.
А іншим навпаки, важко відпустити,
вони їх не забувають до кінця своїх днів.
Це все кохання й скорбота.
Вони не піддаються правилам.
Тебе не хвилює, що Майкл все ще є у моєму житті?
Ти кохала його, коли він помер, так?
Кохання застигає в такі моменти.
Скорбота, сподіваюсь, піде, як з часом і пам'ять, але кохання...
Я знав, як ти його кохаєш, коли вирішив бути з тобою.
Я доросла людина.
Але також я знаю, яке велике у тебе серце.
Це й привабило мене до тебе.
Твоє серце — найпросторіше місце, яке я тільки знав у житті.
Я зрозумів це з твоєї поведінки з людьми. Моїми батьками, пацієнтами, доньками.
І якщо мені дістався хоча б куточок у ньому...
що ж, це вже значно більше, ніж я очікував отримати від життя.
Серйозно?
У мене в кабінеті стоїть стара надщерблена чашка. Колись вона була мамина.
Я так і бачу її біля вікна вдома,
як вона постійно наливає чай з м'ятою, як у дитинстві.
Я не знаю чому, але це також переносить мене у минуле.
Іноді я п'ю з неї.
Начебто цілую маму.
Як же мені так пощастило двічі у житті?
Я вдячний і за свій єдиний раз.
Можна тобі дещо сказати?
Пам'ятаєш той день, коли я розповіла, що була за кермом...
заплющила очі й відпустила кермо?
Я впевнена, хтось перехопив його
і скерував машину назад на дорогу.
Щоб я повернулась до тебе.
Ну й добре.
Як ви?
- А ви? - Чудово, є хвилинка?
Так.
Привіт! З Різдвом!
- З Різдвом, крихітко! - Як же так? Я думала, ти продала її.
- Довго розповідати. - Що ж сталося?
Наял продав човен, і на ці гроші викупив машину назад.
- Ви такі навіжені. - Ага.
Пристібайся. Поїхали!
- Усілась? - Ага.
Я вже налаштувалась на нудний потяг.
- Це найкращий сюрприз. - До сраки потяги.
Дорога краще, так?
Вдягни вовняну шапку, бо ще продує.
А ще ми можемо зламатись або заблукати.
Пам'ятаєш, як тато казав?
Так.
Ми заблукаємо разом.
Ось так!
Слухала її весь семестр.
Впізнаєш альбом?
Будуть такі дні
Коли ніхто не буде скаржитися Будуть такі дні
Наче клацнули чимсь
Мама казала, що будуть такі дні
Будуть такі дні
Творчий керівник: Владислава Бурмістрова дні