ЗАЧАРОВАНІ
Так!
Юхху!
Юху!
-Юх-ху-ху! -Клас!
Агов, Елліан! Зажди!
Це принцеса Елліан! Відчиняйте ворота!
-Ну чого знов? Тільки не спалах. -Як так? Ти щойно з дому вирвалась.
Що тут скажеш. Обов'язок кличе.
Несолодко принцесам живеться.
Нічого страшного. Сьогодні ж твій День народження. Відірвемося, як торік.
Так, але цього року церемонія буде символічна.
Родина, найближче оточення. Скромненько.
Он як? Ти не хочеш тусонути?
Мені п'ятнадцять. Вже час стати дорослою, тож… я відтепер…
більше буватиму зі своїми батьками.
Вперед. Якщо передумаєш… знайдеш нас на ярмарку.
-Бувай, Елліан! -Гайда! За мною!
Хороша дівчинка.
Принцесо Елліан! Я обіцяла обійтися сьогодні без сигналок, але ж ці монстри…
Міністреко Назаро!
Що?
А. Ваша Високосте. Король і Королева вимагають аудієнції.
Звична «аудієнція», чи як?
Така собі чималенька…
Тусити на ярмарку зі своїми приятелями. Ось, що мені було б до душі. Проте, не
-склалось. -Принцесо!
Ну от.
Ходімо, Флінку. Не можуть без нас.
Це ось мій світ. Буцімто рай. Тільки з батьками – хоч з даху стрибай.
Тьми на собі Носять печать, Навіть на доньку сичать і гарчать.
Тут – юху! – я принцеса. Та не мед це, о ні. В мене якраз все не гаразд.
Просто батьки мої монстри, Реальні два монстри страшні.
Ох. Через цей секрет у мене не залишиться одягу!
-Даруйте, міністре Болінаре! Тату! Мамо! -О ні, благаю! Аа! А!
Якщо хтось побачить…
Мамо! Батьку!
А що це? Ловіть.
Отак. Ану сюди.
Молодчинка.
Сталося це десь рік тому Тата і маму втягнуло в пітьму.
А потім - бах! Вибух якийсь.
Шерстю цупкою обоє взялись. Як їх вивести в люди – Ось питання з питань.
Звикну чи ні до маячні, Що тато й мама – це монстри, І так їх назву без вагань?
Ви кажете, у вас батьки що? Грубі й черстві? Надегоїсти й жахіття живі?
Вперті, як чорт, злі, як сто лих?
Та ба, у мові слів нема, Щоб якось описати могла Я тата і маму своїх.
Така чиста душа.
Серед негод.
В неї немовби нема жур-турбот.
Мінімум скарг.
Все у собі.
Як усміхатись в такій боротьбі?
Вся така незворушна, Де халепа ось-ось!
Ще і співа.
Ще і жива,
-Хоч коло неї два монстри. -Хоч коло неї два монстри.
А жити між монстрів… це щось.
На підпис документи несуть. Огляд військам. Все відновити, бо знову бедлам.
-Йти на балкон – мовити спіч. -Юху!
Якби… та з ними по гриби, Та знову терміновий закон,
А це невідкладна річ!
А уроки ти зробив?
Устигнеться ще. Ну що за життя?
От був би клас – хоча б на час Знайти батьків нехай суворих, а добрих.
Їхній контроль Приймати без образ. В моїх нема любові.
Дивлюсь на них… я з болем. Зізнаюсь вам, це кошмар. І оце…
в мене життя. Так уже рік.
Я в зоопарку,
він зовсім не зник.
Знову цей стрес, знову скандал.
Спокій вдавати – це мій ритуал.
Я ніколи й нікому не відкрию свій страх. Йду за межу, йду і тверджу:
Тільки на вигляд це монстри. Вредні і злі діти малі,
Це вони граються в монстрів. Там в глибині,
в серці на дні Це тато й мама, не монстри.
Які ж вони монстри?
Ніякі не монстри.
Не бачу там монстрів… в очах!
Негайно відчиніть!
Ой-ой.
-Це генералка Кардона. Ще й зла. -Вимагаю аудієнції в
короля й королеви! Відчиняйте!
-Мамо! Тату! Цить! -Ми не зможемо ховати їх вічність.
Я знаю, але лише уявіть її реакцію. Толерантною її якось не назвеш.
Пустіть нас!
-Відчиніть, кажу! -Втім, як ми її відшиємо? Ми вже
використали усі відмовки до сьогодні.
Держвізит.
Судове слідство.
Екстрений саміт!
Ну добре. Словами… ніхто не грає так, як Міністр Комунікацій.
Майстерність у мене в крові.
Колоноскопія.
Віртуозно.
Завтра я прийду знову. І врешті решт… побачу короля і королеву.
-Сонечко, так далі не можна. -Я знаю.
Минув уже рік. А в нас досі жодної ідеї, як…
…як їх розчаклувати. Я знаю!
Як вчинити правильно?
Ну що на цей раз?
До вас із візитом: королівський поштмейстер!
Я приніс звістку щодо вашого листа до Оракулів сонця і місяця.
-О, вони відповіли? -Як вам відомо… домівка Оракулів – Ліс
Віковічної Темряви, а це місце моторошне. І тому… я обрав, найліпших вісьмох
птахів, щоб доставити туди ваше повідомлення.
-Клас! Долетіли? -Опинившись посеред лісу, семеро з тих
вісьмох… скуштували чародійних каменеробних диво-ягід і
вмить перетворилися на бетон.
Вшануймо їх.
-Але один таки…? -Саймон.
Міллі.
Седрик.
Седрик Другий.
Ганіґан.
Амброзій.
Крихітка Доріт.
Завжди в наших серцях.
Це трагедія. Проте один з отих вісьмох… і я сподіваюся, якраз оцей – дещо таки до
нас доніс. Ой!
Оцей… ватаг вісьмох… Листоноша таки щось… для вас має. Не злякав його й вічно
темний ліс з його жахом.
Видно, спожив… там слабенький…
різновид каменеробних ягід, що… діють не так миттєво… як решта.
Аа. Він був гідним голубом.
Був наче син мені.
«Намочити».
Га? Е, а-а де записка? Куди ділася? Флінку, злодюжка ти. Знову за щоку склав?
Вітання, принцесо Елліан із Ламбрії. Ми… славетні Оракули Сонця і Місяця.
-Місяця, місяця, місяця. -Твоє тяжке становище… заінтригувало
нас. Розв'язати цю проблему… дуже непросто, однак шанс… є.
Є, є, є.
Флінку. Шанси в нас є.
Отже. Чекай нашого прибуття до королівства…
в переддень… чорної підповні… цього місяця… третього дня.
Пня, пня, пня.
-Не «пня». А «Дня». -О. Дня.
Підповня цього місяця третього дня? Це ж мій День народження! Сьогодні якраз!
Оо. З днем народження принцесо.
Домовлялися, щоб було досить таємничо… і моторошно трохи.
-О. Так. Було. Точно. Точно. Точно. -Хай там як! Ми… пускаємося в путь.
Прибуття… вже скоро. Час готуватися.
Так! Нарешті без монстрів, а з батьками, невже моє життя стане нормальним. Скажу ще
-Болінару і Назарі. Як вони зрадіють! -Ох.
Ця шкіра. А оці кола під очима страшні. Ох. Ну за що це нам?
Я сімнадцять мов знаю досконально. Я написала королівську конституцію.
Я справжній скарб для нації. І ось над чим я цілий ранок мучусь.
Розробляю для монстрів… купоскаватор. Потрібен сильний лідер.
Королівство розвалюється у нас на очах!
Е. Перепрошую, ясне панство. В нас… назбиралося подарунків,
вітальня ж наша зовсім трішки…
Що там з нею?
Хтось… зжер її просто.
Познось сюди.
Як накажете.
Назаро, не можна відбріхуватися так довго.
Ой-ойки
Що з нами буде, коли всі дізнаються?
Страшно й гадати. Наших монархів народ так любив.
Дуже любив. Оо.
А утім… є особа в палаці, яку ще дужче люблять.
Кого? Мене? О. Дуже радий.
Ні. До чого тут ви, припиніть, – принцеса. Хоч здогадуєтеся,
скільки років їй виповниться?
Та я не навіть уявляю.
Дякую.
Їй скоро п'ятнадцять. Це ж воно, це саме те.
Що «воно»? Я не бачу.
Як відомо, статус кво у нас зашкалює. Пара монстрів все розвалює.
В замку хаос настає.
Бо гуляли шарм і стиль оцими залами.
А тепер слонів ми бавимо.
Це не ваше й не моє. Уявіть, що тут усе причепурилося.
-У атлас ми нарядилися. -Як воно було давно.
Розважаємо гостей і як колись усе.
Дегустуємо сири, те-се.
-Вже покинули це дно. -Ха! То вам до жартів навіть?!
-Та де?! -Та ну!
Таж ні! Є шанс повернутись у гру для обох, та не будьмо дурні. Зробімо крок.
Крок до чогось нового. Крок од життя нудного. Крок, і ще крок,
а далі вперед до зірок! Зробити крок. Потім ще крок,
і знову, Рухаймось поступово. І коли що – мовчок!
Момент! Що ви пропонуєте?
Наше щастя, що принцеса повнолітня вже. Значить,
наш престол звільнився вже для законних домагань.
-Це круто. -І коли старий палац знов розцвіте, тоді
Оживем, як карасі в воді,
-І поллється знов шампань! -І поллється знов шампань!
Як гарно.
Ні, чудово.
-Ага. Цього і жду. -Я знав.
Ще є час.
І можливості в нас відігнати біду, зробивши крок.
Крок до чогось нового.
Краще хай до старого!
Ще крок і ривок.
Всю волю зібравши в пучок!
Маленький крок. Вийти повинно славно. Буде це все не явно. Ми коли що – мовчок.
-Не мед… у монархів життя. -Боюсь… що їм путь в небуття.
-Та їй… сльози висушу я. -Нова королева вже є.
І що?
Ми корону їй на.
І що?
-В горностаях вона. -І що?!
-Заковика одна! -Заковика одна! Простенька! Мала!
Тільки згоду б дала -І година проб'є. -І година проб'є.
-Міністри! -Принцеса!
-Відповідь прийшла! -І до нас.
-Ми знімемо закляття. -Коронуйтесь швидше.
Коронуйтесь швидше.
Що? Хто? Ті оракули врешті-решт відгукнулися. Вони знімуть закляття.
Що? Як то?
-Ой, це було б неперевершено. -Ну звісно. Проте,. як ні,.
-Хтось повинен зайняти трон. -Це ви.
-Стійте. Ну а мої батьки? -Ми переселимо їх кудись. Де
їм буде гарно і безтурботно.
А захочете провідати – усе це зовсім поряд.
Я згодна. Одне "але"… В першу чергу… слід оракулів вислухати.
Так, послухаємо, а що робити далі?
-А далі не потрібне. -Закляття знімуть враз.
Якщо.
-Не «якщо». -Та можливо!
Проте…
-Згоди треба од вас! -Згоди треба од вас!
Ще!
-Зробити крок! -Зробити крок!
-Крок. Крок. Крок. Крок. Крок. -Крок. Крок. Крок. Крок. Крок.
Крок. Крок. Крок. Крок. Крок і ще крок, і далі до самих до зірок! За ним стрибок.
Мабуть, і до старого. Крок і ще крок, і далі до самих до зірок! За ним стрибок.
-Рано ще горювати. -Вас би коронувати.
Вас би коронувати.
Але про це мовчок.
-Але про це мовчок. Але про це мовчок! -Але про це мовчок!
З Днем народження, Елліан, З Днем народження вас.
-З днем народження, принцесо. -Я вітаю також, сонечко.
Дякую усім вам за ці привітання…
Сюди, Ваша Величносте! Отак! Отак!
Мамо! Тату! Сподіваюсь, все вийде, і сьогодні усім буде що святкувати.
От молодець!
-Так! Тост за це… Болінаре? -Е, даруйте. А, пардон. Королівську
справу маю. Е. Один шматочок мені.
-Ваша Величносте, зосередьтесь. -Оо. Хто це у нас тут? Так
-розчепурились на мій день народження. -Отак.
-Дуже добре. Жуйте на здоров'я, сір. -Тату! Тату! Виплюнь каку.
Дякую, принцесо.
Он як? Корона не до смаку? Та ясно. Але корона – річ дорога…
і важлива, тож… А… де це вона?
Флінку!
Ану вернись!
Ой-йой!
От бридкий фіолетовий щуряка. Тьху. Ох, мій тортик.
А знаєш, тобі до лиця.
Осяйна, вашої любові до цього капосника я не можу… збагнути.
О.
О, о.
Це ж треба! Вже йдуть! Позу.
Вітайте: двох архітекторів усесвіту… відомого й невідомого.
Наймогутніших у чародійному плані істот всіх часів! Оракулів Сонця і Місяця…
вони вже тут.
Вітання… громадянам Ламбрії!
Ламбрії, Ламбрії, Ламбрії.
Гарно довіз нас, Лоренсе. За сервіс п'ять зірок.
Ах.
Дав п'ять зірок? Здурів ти чи що? Вареною капустою смерділо все.
О, за це й дав. Так гарно і по-домашньому.
Пресвітлі оракули. Все наше королівство Ламбрія дякує, що ви приїхали.
Чую, говорить сама принцеса Елліан.
Авжеж. На голові тіара.
З днем народження. Дуже радий знайомству. Я звусь Луно.
-А я в нас Солі. -Це вже мені до вподоби.
З'ясуймо дещо. Ви пишете… у листі, що у вас певна проблема з батьками. У вас вони,
-е, е… Як же вона їх назвала? -«Монстри».
Так! Монстри. А… що спонукає вас думати, що вони монстри?
Гмм.
Власне…
Ой, жах! Усе правда!
-Батьки в неї монстри. -Так. Отож. Через це я й листа вам
написа… Тату. Тату, ні-ні-ні-ні, це наші гості. О. Мамо, ану вгамуйся.
О!
Я думав, що то метафора. Я думав, ви просто згущуєте фарби.
Нащо мені це?
Бо у вас вік перехідний!
О. А, а. А ось пискля.
Ага, ловіть!
Стривайте, сір.
Вибачте, будь ласка. Часом їх… заносить.
Принцесо. Я маю підозру, що ваші батьки побували…
десь у лісі темному… У Лісі Віковічної Темряви.
Два рази… темряву згадав.
Так і є, це правда. Проте… як ви здогадались?
Просто такої магії більше ніде не існує.
І не хочу вас лякати, та якщо їх не розчаклувати якнайшвидше,
вони монстрами й залишаться.
Що? Що? Але ви ж… щось зробите?
Атож, атож. Ми ж недаремно тряслися всю дорогу в тій жабі. Дай паличку… чарівну.
О. Ем. А її немає.
Що за жарти? Ти її не взяв?
Я виміняв її. В нас апґрейд.
Що?! Навіщо ти це зробив?!
Я розказував. Розказував про це.
-Що ти вигадуєш? Ти не казав мені. -Ну, звісно, казав!
-Це абсолютно нова інформація для мене. -Та ні, я не раз тобі казав.
На, дивись сам.
Універсальна річ типу. Так от… замість шести вузькопрофільних паличок…
буде один брелок на усі випадки.
Ну а шість паличок нам не догодили чим?
Та вони місця забагато займають.
-Давай команду… і тицьни на кнопку. -Давати команду?
Ти… зразу… Ні, не так же. Ти пальцем. Дави… й кажи. Спокійно, ну-ну-ну-ну що ти
робиш? Віддай це мені.
Ну. Ну! Працюй! Ну! Я ж давлю на цей брелок, як ненормальний! Працювати не
збирається! Оце…уже…дзуськи… Я знаю, як. А. Е. А! Музика!
Ой. Фу. Фу. Фу!
Розкрити тут секретик, Як стерти люте зло?
Розчаклувати монстрів? Зробити як було?
-Наставте ваше вушко. -Бадьоріше лице.
-Радимо зробити… -Радимо зробити…
Мамо!
-Кошмар! Воно мене з'їсть! -Рятуйте!
Тому ми й сидимо вдома!
-Ні! Тату, стій! -Ґваалт! Ґваалт!
Щоб ми ще коли-небудь у цей замок поткнулися!
Ааа!
Лоренсе! Де ти?
Стійте! Благаю! Пробачте! О, ні. Ні. Ні! Поверніться!
Що ви накоїли?! Хто з вас це закляття зніме тепер?!
Елліан.
Сонечко.
Я дуже співчуваю.
Я стану королевою. Робіть що мусите.
Мамо?
Тату?
Мамо?
Дарма я тоді зірвалася. Хіба ти тямила що коїла?
Але все ж… це… мій день народження.
Їжте. Я… принесла тортик.
Як же тяжко без вас обох.
Мамо?
Знов одна… я в цій ночі. Сіре тло, мій щем і я. А колись троє нас було,
Була і назва нам «сім'я».
Все пішло та й немає. Замело… мов снігами даль.
Як давно наш вогонь погас. Невже він був у нас, любові й щастя час?
Було й розтало.
Якби вернулось те все й знову стало як було, Ми троє, як одне – от благодать.
Відчути б те колишнє, так щоб серце ожило, І батьків… обійнять.
Вдихнути ще раз те все, що буяло і цвіло, як ми собі гуляли серед трав.
Всотати ще раз те все, що давало нам тепло.
Жити всмак. От тільки як? Якби хтось підказав.
Без страху… без турботи. Під крилом я у вас росла.
Розумію тепер сама, як швидко та вода текла.
Де ваші всі уроки? Їх знову хочу я.
Де зими ті домашні і книжки, в яких знання?
Зоря та незрадлива, щоб не збитися з пуття?
Все оте, не зникай! Я так хочу в рідний край!
Як хочу я оте все, щоб усе воно було. І тих щасливих днів ніхто не вкрав,
І спрагло пити серцем, що колись у нас було.
Хай на час. Хай на рік. Хай на три. Хай навік.
Буде в нас… так само, як було.
Ой-ой.
Оо. У. Я двері не замкнула.
Тільки не це.
Монстри? У королівстві?
Ще й під замком.
Казна-що. Зібрати батальйон!
Мамо! Тату! Стійте!
За мною!
Ні. Ні!
Закрити площу! Отуди!
-Принцесо! -Що ви робите?!
-Та стійте! -Ні! Пустіть.
Та пустіть! Чуєте, ви?! Мамо! Тату! Та зрозумійте ж! Це мої батьки! Це… ваші
-король та королева. -Принцесо! Ні!
Генералко Кардоно. Їх хтось зачаклував, ще рік тому.
Чому не повідомили?
Досить. Припиніть.
Хапайте їх!
-Принцесо! -Ви як?
Жива.
-Це монархи? -Невже таки вони?
Монархів уже немає. Бідолашний наш трон.
-Це явно чорна магія! -Як так сталось?
Якщо їх обернули на монстрів, то можуть і нас!
Е, охолоньте, охолоньте. Ее…
Це не до добра.
Нам треба тікати.
Гірше й бути на може. Я свій дім не кину! Куди я втечу?
-Тихо, люди. У нас є план. -А хто буде правити?
Так!
Хай принцеса посяде трон!
-А чому б і не принцеса. -Ви забули про монстрів!
Як бути? Ви, ні, ні, ні-ні, ви… говорите не те!
Щойно принцеса Елліан займе трон,
ми відішлемо монстрів у найвіддаленіший куток Ламбрії.
Що? Я-я-я не згодна на таке.
-Генералко, ми цього не обговорювали. -Ідеться про безпеку її і королівства.
Тож виходу нема. Не бійтеся, люди. Хижі монстрі не гулятимуть вулицями… Ми
вживаємо заходів. Монстрів уже садять у клітки. На світанку… їх тут не буде.
Флінку, потрібно щось робити. Якось визволяти їх.
М?
Флінку, що в тебе там?
Віддай.
Сказала ж. Віддай.
Ну чого кожен потрібні речі собі в рота пхає?! Ох.
М?
Бо немає. Я щось його ніде не бачу.
Це ж оракули!
Без паніки, без паніки. Згадай, що ти з ним робив.
-Агов. -Слушно кажеш. Ее, піймали жабу…
-Агоов! -Ой!
Хто це?! Знову твоя мати приїхала?
Що ви. Це я. Принцеса Елліан. Я… знайшла ваш брелок.
-З'їв? Я ж кажу, що не губив його. -Слухайте… У нас тут усе катасрофічно
погіршилося. Поверніться, я-я не зможу без вас.
Оо, дзуськи, ми в той божевільний замок ні ногою більше. Дякую!
Луно. У дитини проблеми.
А якщо я прийду? Ви мені поможете?
-Ух. Вона дуже настирлива як на принцесу. -Оу. Допоможемо, звісно. Правильно ж?
Ну добре. Та ти спершу спробуй жабу знайти о цій годині.
Застосуйте брелок, принцесо. Він приведе вас просто до нашого дому в Лісі
Віковічної Темряви.
Слухайте наказ!
Вивозьте монстрів!
Щиро дякую, я зрозуміла.
-Солдати! Опустіть зброю! -Принцесо?
Я сказала – опускаємо.
Як?
Я ще не зовсім опанувала процес. Аа. Зараз же до оракулів!
-Що діється?! -Гей!
Я сподівалась чогось типу: натискаю – і за мить долітаю!
-Стійте! Почекайте нас! -Вони тікають!
Нам би що-небудь, е… Карету! Екіпаж! На чому їхати!
Принцесу викрадають!
Швидше! Швидше!
Зупинити монстрів! Солдати! За мною!
Принцеса!
Флінку. Ось. Затримай їх.
Замкнути ворота!
Зачиняй!
Та що ж це…
Флінку! Виручай!
Що знов?
Гей! Ну що там?!
Фу! Сиди! Сидіти! Ану геть з…
Принцесо! Тримайтесь! Ми вас врятуємо!
Ні, дякую… у нас усе чудесно!
Що за уперта дитина.
Вона вже не дитина! Годі слів, до неї!
Флінку!
Ні. Даруйте, Болінаре!
Мила. За усі мої муки одного вибачення не досить.
Болінаре?
Як ваш вірний радник, ваш безцінний ментор,
я молю вас… Що? Що це волохате? І це волохате? Ні!
Чекай! Я в цьому тілі. А в моєму тоді хто?
Ні! Ні-ні-ні-ні-ні-ні! Елліан, допоможіть мені! Я став пацюком!
Слухайте, зараз нам не до цього!
От лихо, що ж мені робити?!
Десь сховайте нас!
А?
Мамо? Тату? Ви цілі?
Я не дуже. Мало не вбився.
Ми в Лісі. Добрались.
Я просто в захваті. А десь там, хтось там у моєму тілі.
-Ні, ні, ні, звірі! Не їжте мене! -Вгамуйтесь, Болінаре. Ті
оракули усе виправлять.
Ох. Але як же ми їх знайдемо? Е. Стоп. Що це за…? Запах орегано. Ще й базиліком.
Ще й делікатна нотка розмарину. О! Це ж паста фазул…
О, це абсурд! Хто б це готував пасту в хащах темної пущі? Тут? Хто?
Так отож.
Може, пожируємо й наробимо грінок з часником?
Я думаю, ми заслужили – нас монстри пожували.
Ага! Вже двадцять хвилин у духовці стоять.
Ти дражнився?
О! У нас гості.
Ох. Добрались таки?
Ох!
-З нею ті монстри. -Ми ж її покликали. Ну на кого вона могла
тих монстрів лишити? Принцесо! Добрались!
Фух. Бозна-як. Вся… тепер ваша. І… дуже… шкодую, що мама тоді.
Сприйняла вас за жуйку, так незручно. Це не повториться. Скажи, мамо?
Словом, ось брелок. Усе є.
Для чого?
Відмініть закляття.
О. Що ви, дорогенька. Цей брелок вас лиш сюди довіз. Заклять він не знімає.
Що?
-Зате знімаєте ви, так? -На превеликий жаль, це не до нас.
Але ж мене назад повернете?
Нє-а. Тут підміна тіла. І щоб усе вдалося якось, другий потрібен.
То я…?
Може, хтось інший моїм батькам поможе? Якийсь відьмак? Чорнокнижник? Чаклун… чи
-фея? -Чи фея? Думаєте, ми всі знаємо одне
одного? Наче ми всі банда одна, якась
магічна… мафія?
-Нічого такого, я перепрошую. -Хоч якщо чесно, з однією парочкою фей ми
в покер граємо. Тільки чари в них не дуже.
Та і в покер вони так собі грають.
Чиста правда.
Хочете сказати, що… зняти закляття нікому не під силу?
-Ми так не казали. -Кому ж тоді?
-Їм. -Їм.
Їм? Ви куку на всю голову? Та де їм?
Так, на них…, жодної…
надії нема. Скажіть мені що до чого,
і я… зроблю усе сама.
На жаль, це так не працює. Чорні чари лише вони знімуть.
Але як?
Усі ви зараз вирушите… у чудесний збадьорливий похід… через Темний ліс…
-Віковічної темряви. -Але стежок нема.
Є просвіти у хащах, щоб іти.
Мм. Я б не сказав. Вони вкрай оманливі.
-Це ви кепкуєте з нас? -Гірські перевали у хмаринках.
-Де сотні зрадливих каменів. -Потім запливи.
-Ха! Дно страшенно небезпечне. -А угорі сонце сяє.
Ой, та де там. Смалить, а не сяє. І це ще далеко не все.
Принцесо. Момент. Ми ж не договорили.
Якщо ви кажете правду, я не побачу батьків уже. Це… безпросвітно.
Чудово.
Ох, бідося.
Принцесо. Не все безпросвітно.
Там на манівцях
Є щось
-Таке чудне. -Як жаринка – оп.
Горить і тьму жене.
-Я чув, жарину слід піймати, Дати зрости. -І розцвісти. І в путь.
І в путь.
Бо жаринка – оп – була, а став… маяк.
Буде як стріла… що вам… укаже шлях.
Навкруг… осяє темну темінь.
Світло – це друг, добрий наш друг давно. -Бачите? Бух! – вже як ліхтар воно.
Чудо в лісах.
-Чудо в лісах. -Виведе завжди.
Чудо в лісах.
І на очах.
Спокій в душі.
Гайда на блиск, просто крізь ліс. Кличе тропа трохи пройтись Мимо зірок, що так
-сяють усі. -Гайда на блиск, просто крізь ліс. Кличе
тропа трохи пройтись Мимо зірок, що так сяють усі.
Це… як метафора?
Метафора-шметафора. Що вам потрібно, то це краплиночка чистого сяйва.
Він каже правду, принцесо. Батьки ваші монстри, бо їхнє світло згасло.
Його треба засвітити, пронто. Де вогню нема в серцях, пітьма вповзе.
А за нею лють, і страх, і біль, і все.
У путь! Бо щось уже ночіє.
Знаю цей смак, цей аромат пригод!
-Іскорка та буде як тайний код! -Іскорка та буде як тайний код!
Чудо в лісах тіням на жах. Вигулькне звідкись.
Чудо в лісах – ваш вірний шлях. В чорній пітьмі.
Хай його жар буде вам дар. Змовкне кажан, вщухне кошмар, Згине туман і сльота
на душі.
Хай його жар буде вам дар. Змовкне кажан, вщухне кошмар, Згине туман і сльота
на душі.
Бачите? Ген на маківці останньої
гори ціле озеро світла… що поверне їм їхню людяність.
Хай вбредуть разом у те озеро.
Але темінь чигає. І живиться темними емоціями,
росте й росте в тобі, мов тебе з'їдає хтось.
Це не проблема. Я… не маю темних емоцій.
Темні емоції є в усіх. Важливо, як ти даєш їм раду.
Ясно.
Мамо. Тату. Доганяйте!
-Чудо в лісах. -Чудо в лісах.
Щось нарешті вже прояснилось.
-Темряви крах. -Темряви крах.
Дещо в нас, здається, змінилось. Я все життя своє можу взяти. Знову в руки тепер.
Світло в очах.
-Я ж не брешу. -Я вже чую – пуща шепоче.
-Що лякатись темної ночі? -А я брешу?
Часу мало, ми міцно спали і втрьох проспали біду!
Часу так мало. Проспали біду.
Саме тут чудо ваше, десь тут. Десь тут чудо ваше, десь тут. Тут чудо ваше, десь
тут!!
Саме тут чудо ваше, десь тут. Десь тут чудо ваше, десь тут. Тут чудо ваше, десь
тут!!
-Налітай! -Налітай!
Не знаю, чому ви така щаслива.
Болінаре, лишилось тільки відвести батьків до Озера Світла. Оракулів чули?
Я слухав уважно. Вони сказали: «Темрява чигає». А вишенька на торті – їх живлять
темні емоції. Ох, я перша їхня жертва буду.
Он. Наш наступний маячок. Але перебратися можна тільки тут.
Уже знайшла нас! Прошу, Темряво, зглянься. Я ніхто! Я ж маленький.
Не лякайтесь, Болінаре!
З нами подорожують два страшні монстри. По-моєму, Темрява має більше боятись нас,
аніж ми її.
О, так. З ними мов за кам'яним муром.
Мамо, тату. За мною, ходімо.
-Солдати. -Нарешті!
Швидко. Там сховаємось.
Тсс! Годі гарчати. Стійте. А де Болінар?
Рятуйте! Я тут! Це я! Болінар! Так, я не схожий на себе, але це я!
Ні кроку звідси.
-Я з принцесою! Вона тут! Гей! На поміч! -Болінаре!
Болінаре, замовкніть!
Ми не врятуємо моїх батьків, якщо нас спіймають. Ви ж це знаєте.
Яких ще «батьків»? Лишилася одна тільки назва… Принцесо, Ламбрія потребує монарха.
Так. І найпростіше -- вернути Ламбрії законних монархів,
знявши закляття і звільнивши короля та королеву.
Хвилинку. Монархи десь поділися… Мамо! Тату!
Стійте! Мене забули!
А?
Ого…
Це що? Це що? Це що? Це що? Це що? Це що? Це що? Це що? Це що? Це що?
Гей, подивіться.
Ла-ла-ла-ла.
Давай ти, тату.
Спробуй. Молодець.
Ла-ла-ла.
Оо. Мамо, яка краса. Ану, Болінаре. Скажіть що-небудь.
Краще б я здох.
Тс! Тс! Тс! Не треба… гнівних звуків. Так… негарно.
Це ж тварини. Вони не розуміють.
Це мої батьки. І вони розуміють усе.
Годі!
О, ні! Чого ви гризетесь?!
Годі вже!
Мамо! Тату! Що на вас найшло?
Вони не розуміють, принцесо. Вони вже не вони давно.
Хто сказав?
Зло є зло! Я знаю твердо: вони ще вони.
Елліан!
Досить!
Принцесо!
Нащо вони сваряться? Як їх спинити?
Темрява. Це вона по мене!
Ні. Вона не по мене. Вона по вас, принцесо! Але ж ви казали,
у вас нема темних емоцій.
Я не відчувала їх.
Тікайте! Рятуйте життя!
Хтооось!
Ооо! О!
Оо.
Хто… Хто… Хто… Хтось! Хтось! Хтось! Хтось! Хтось!
Мамо! Тату! Ви говорите.
Що? Це здалось.
Але ж… вдруге не здасться? Хто сказав: «Що? Це здалось»?
Що є… «що»? Що є… «це»? Що є… «здалось»? Ой. Я кажу ці слова…
проте не розумію оцих слів. З рота виходять слова.
Так, давай. Спробуй ти, мамо.
Хтось.
Так! Так! Я справді хтось! Точно!
Ти! Слухай, що я говорю. Який гарний в голоса мого… звук.
Упізнаю тата.
Хтось.
-Так. Щось може ще пам'ятаєш про мене? -Тортик.
Ну, недавно вам приносила.
Принесла тортик?
Дати їсти.
-Ні… Годі. Тихо. -Тортик маєш? Дай.
-Дай. -Агов. Якщо є торт… то й мені шматочок.
Немає торта.
-Ооо… -Ооо…
Ооо…
Та це не важливо. Ви говорите! Напевне, ви так багато хочете сказати мені.
Я маю рідину випустити зсередини себе.
Що ж. До нормального стану їм ще далеченько.
Чого ви жодних плюсів не бачите?
Я? Я позитивніших за себе не знаю.
Гляньте. Ще один наш маячок.
Ге-ей! Рідина поза мною тепер!
-Яке щастя. -Слухайте сюди. Потрібно
усім іти просто на отой маяк.
Е, кинь це.
-Чого це? -Отого це.
Так! Заспокойтесь. Обоє. Невже ви так нічого й не навчились?
Сваритися в цій пущі – це справді небезпечно.
Отож в дорозі… щоб нуль сварок. Згода?
-Згода. -Згода.
Клас. Тоді йдемо. І щоб сумирно.
Заждіть. Почекайте! Почекайте! Гей! А я!
-Ми вже прийшли? -Ще далеко.
-О! В небі м'ячики. -Що?
-О. То хмарки. -Але в мене ліпше слово.
Я не заперечую.
-Що є? -Це? Це кругляк.
Кррругляк. Плаский. Гарний кругляк. У! Більший. Сяє як!
Іі маленький крихітний кругляк.
О! Пташуки.
Мамо! Не їж тих ягід!
Красиво. Що то є?
Метелики.
-Метелики? Ха. Бо їх метляє? -Тато в своєму репертуарі.
Тату! Стривай! О, Болінаре, це так прекрасно. Мої батьки приходять до тями.
Ох, принцесо. Вони й досі звірі.
Можуть зліпити кілька слів, сенсу яких не знають. Мене не впізнають!
Мене! Незмінного радника.
Що ви, впізнають. Дуже скоро. Неодмінно згадають і мене… і вас.
Не вірю! Я для них обох не знати хто. Дон Кардамон.
-Дон Кардамон? -Дон Кардамон.
-Дон Кардамон. Дон Карда… Дон Кардамон. -Дон Кардамон. Дон Кардамон. Дон Кардамон.
Оо. Нащо я сказав про «кардамон»?
Доне Кардамон, вас тягне на сон?
Дон Кардамон – чемпіон.
-Ну досить вже. -Дон Кардамон не в дусі?
Дон Кардамон завжди не в дусі.
Не вигадуйте!
Якби ж то, Болінаре, де там. Дійшли! Маяк! Ми змогли! Ой.
Посплю нарешті.
Що? Болінаре, ще не час. Треба йти до наступного маячка.
Може, зараз і з'явиться.
І новий маячок з'явився!
А. Маячок!
Хочу ще маячок.
А. Виблисни, маячку!
Маячок для компанії!
Я діждуся врешті маячка?
Маячку, де ж ти?
Ну а звуть мене як? Хоч моє ім'я пам'ятаєш?
Мм.
Я знаю.
Хтось і тортик?
Ні, тату. Це суцільна дурня.
Коли ж нарешті засяє?
Я знаю, де сяє.
Та ну? Де? Покажи… То зірки, мамо.
Мм. Милі.
Так. Краса, скажи?
Колись ми дивились на них разом.
«Доню, люблю тебе», – сказала ти раз. У світлі зорь. – «З тобою ми одне,
не розітнеш».
Сяяв в небі… кришталь.
Так.
-Ніч навколо, як шаль. -Воно.
То було немов… в сні. Ми утрьох, і вись без… меж.
Не пам'ятаю я. Буває, тьмяна мов картинка з'явиться. Так раптово з'явиться,
-і не вернеш. -Ну от.
-Сміху в голові дзвін. Дотепер луна він. -Це зветься пам'яттю? Всяке різне?
-В небі рій намистин. Місяць кожну береже. -Знову наринає це. І
кудись дівається – не доженеш.
На водоймі човник. Вітер б'є нам в щоки. А на серці спокій. Чом так добре, не
-збагнеш. -Так, тату, згадуй. Ось,
-вимальовується вже. От якось так. -А тут зірвалося. Так. Пригадуй що
-можеш. Кажу своїм очам, що годі плакати. -Пам'ятають щось не те. Немов чуже.
Ти помалу, ма… Авжеж. Авжеж.
Так. Пригадуй що можеш. Не сумуй! Шукай.
Я пам'ятатиму зірки. Мамо й тату, ви колись згадаєте все теж. Авжеж.
Елліан?
Оце уже моє ім'я.
Мамо.
Були тут.
Схоже, ночували навіть.
Ох. Я дуже боюся за неї, генералко. Потрібно відшукати принцесу. І хутко.
Що це за хрускіт?!
Болінаре. Нащо ви це їсте?!
Це так огидно.
Почекайте-но…
Їхній слід. З жолудів. Болінар взяв слід. Блискуче, міністре. Наказ!
Район ретельно облетіти й обстежити.
За що вам платять більше, ніж мені?
-Елліан… Елліан. Яке гарне ім'я – Елліан. -Елліан.
Ім'я моє вивчили. Клас! Тоді слухайте. Ви… мої батьки. А я… ваша донька.
Ви мої батьки. А я ваша дока.
Ні, це я ваша донька. Он! Маячок!
А я… тоді… дона… чия?
Нічия.
Оо…
Не дуйся. Просто, ти мій тато.
А ти моя дона.
Так. Нарешті.
І пацючок теж моя дона.
Що? Пацючок – це аж ніяк не твоя доня. А ще. зовсім навіть не пацючок. От пацюк!
М?
Я заплутався.
Жолудями давитесь, щоб лишили слід!
Та ви що?
-За цим слідом солдати й знайдуть нас. -Ви думаєте?
Так… Досить хитрощів… і слідів. Усі йдуть до того маячка. Лиш одне питання: ви
дійдете туди ногами… чи я попрошу маму донести вас у її пащі?
Ні.
Я хочу у пащі.
Це геть зайве. Я в команді.
Так. Але в якій команді?
Що? Це що таке?
Ми тонемо!
Та ясно, міністре. Як це можливо?
Звідки я знаю? Рятуйте мене!
Цей пісок взявся не знати як.
Краще на кругляк.
Швидко, тату! До кругляка!
О.
Отже. Справи такі. Щоб на той бік цілими дістатись… необхідно залишатись на світлі.
Ні. Сяй-кульок у небі забагато, це ризик. Ми тудою підемо. Де твердо,
безпечно і зелено.
Мамо, так довше набагато.
Ні, підемо прямо. Все-таки швидше. Так, Елліан?
Так іти – це вірна смерть. Скажи йому, Елліан.
Хто швидкий, той не помре. Елліан. За мною.
Тату, ми повинні ухвалити план.
Гм. Він є. Мій.
-Тату, покинь своє… -Елліан, ти згодна з монстрихою?
-Я не знаю ще. -То ти не згодна зі мною?
Я такого не казала.
Ха. Отже, Елліан за мене.
-Тату! -Моя Елліан з монстром згодна вже?
-Хто? Що? -Елліан любить монстра більше, ніж маму?
Так.
-Що? Невже ви знову за своє? -Темрява! І дуже близько!
О, ні!
О! Це порятунок!
То ж мій панцир. І моє тіло! Там… моє тіло і… мій панцир!
Куди ви?
Там мо-мо-моє тіло!
Чого ти завжди права?
-Якби ти мене слухав. -Не час сваритися!
В атаку!
-Елліан! Скажи їй щось. -Ні, Елліан. Скажи йому щось.
Мамо! Тату! Це нечесно!
Стій! Вертаємось назад!
-Ми б уже перебрались, якби мене слухали. -Чом не зробили, як я казав?
-Так і зробили. -Чому ви знову лютуєте?!
-Елліан! Скажи, що я правий. -Усім безпечніше було б по-моєму.
-Ні. Як я сказав було б краще. -Я між вас двох не розірвусь!
Ні. Ти помиляєшся!
Ти ж як глухий.
-Я теж дещо розумію. -Тату! Тату! А довезеш нас отуди?
Га?
Так. Так, я можу.
Лівіше! Лівіше!
Ой ні! Мамо! Донесеш мене туди?
Авжеж.
Ні!
Треба дістатись туди непомітно. Тільки як?
-Тікайте. Я їх всіх затримаю. -Ні! Це ви тікайте швидше. Є ідея.
Що? Нікого, і жодного сліду.
Тут нікого, генералко.
Шукайте далі! Далеко вони не втекли.
О, чудесно! Тіло моє поїхало. Десь із солдатами.
Що як оракули помилились? Що як озеро не подіє?
Що як ми назавжди тепер такі? Оо, гірше й бути не могло.
Моє тіло. Моє неперевершене тіло.
Болінаре, ви усе скаржитесь?
-Так. -Та годі. Не відставайте.
От коли знайдемо Озеро Світла і…
А де…? Мамо! Тату!
Ну от. Нікого.
Принцесо! Захистіть мене!
Що? Оо, це ж флінки. Хай би помогли нам.
Помогли підхопити сказ?
Е. Даруйте мені. Ми не тутешні.
Десь тут мають бути мої батьки. Які схожі на…
двох монстрів! Ні! Ні, це не злі монстри.
Ой. Нам капут.
Це хоч не могили?
Що кажуть, ви знаєте?
Ну як… це ж ази дипломатії. Скуштуй. Довіряй. А вони нас за це виведуть.
Клас. Тоді… смачного вам.
-Мені? Чому? -Бо ви у нас флінк.
Я у нас… не флінк! Я людина тонка, є тьма свідків. Я не все пхаю до рота, що…
знайшлося. Ну, їдав… авантюрні наїдки. Таж оце… є відразливе щось!
Це щось погане. Ще в горлі стане. Ох, серце в'яне. Холоне кров. Таку гидоту…
Не клав… я в рота. Вона моя? Я пішов!
Як же смакує це. Як же смакує це!
Всяких їдав я сотні страв, а навіть уб'ю за це.
Живцем зжеру, зжую, заковтну, я нямку цю стовчу і натще. О. Тут що, є лимон?
Чого це нотки? Шоколад, а ще? Я можу звикнути.
Я можу привикнути. І не вагаюсь, не боюсь про це навіть крикнути.
Гей, стійте!
Їдло просте – ніколи не зло. Так є і було. А ви що їсте? Мабуть,
я досі їв не зовсім те.
Болінаре! Обов'язково дізнайтесь де вихід!
Гаразд, принцесо! Пізніше!
Трохи іншим прийдешнє я бачив, а тепер мені вже… не шкода.
Там мій шлунок, напевне, аж плаче, бо така… неземна ця їда.
І не лякає, що дно і камінь, що всі жадання,
ох, так зменшив я. Когось… замлоїть? Ну хто ж це… коїть? Ба загалом… ура!
Я упаду сюди. Шлях я знайду сюди.
Радий цілком п'ю за столом. І навіть зітру сліди.
Хай не фонтан, та я ж не титан. Не хочу питань про рівень і клас. Можна,
я тут залишуся у вас?
Болінаре! Я вас не впізнаю.
Цей варіант так довго марився.
Як я без вас так довго маявся?
Грузьке. Слизьке. Гидке. Гниле.
Це інший формат, еге ж. Але!
Я приживусь таки! Сюди я приб'юсь таки!
Нехай там як, а я в кулак затискаю туз такий.
Коли впадеш і ґуль не наб'єш, а радощі п'єш і все комільфо, може,
все ще владнається само.
Так… легко якось воно звикається… само!
Мамо. Тату!
А класний цей новий Болінар.
О! Дякую.
Вау.
Гей!
Мамо, ти що…? Усе, усе, вже постав. Ооо. О. То ви як банда? Не вірю. Ану нападайте.
М?
Любить… торт…
Мм.
Доня.
Елліан… є моя… доня.
Наша… доня.
Мамо. Тату. Невже ви згадали?
-О. Елліан. -Так, авжеж згадали!
Ох, яке щастя! Я скучила.
О. Моя любове.
Елліан. Серденько.
Елліан. Усе так. Вони нікуди не зникали.
Ваші Величності. Принцеса… свято вірила у вас.
Дитя в нас чудове.
Озеро Світла! Ми дійшли! Бігом!
Так! А! У-ху-ху!
Нам вдалося.
Нам вдалося!
Швидше сюди! Світло – це клас!
-Усе тобі треба переінакшити! -Ні. Тобі.
-Хоч раз дай іншим закінчити. -Якби я не смів дихати, поки ти
щось говориш… я б задихнувся.
Знов те саме! Звичайна сварка, а ти вже до образ.
Так. Я ж монстр. Я завжди… чомусь ворог. Усе життя так!
Усе життя так!
То ось… як усе трапилося.
І це лише наша провина.
Ця злість… вона поглинула нас.
Чого це вони?
Ми перестали бачити скарб одне в одному.
Нуж бо! Чого чекаємо? Та зайдіть.
Що?
Елліан. Доню, пам'ятаєш, як часто ми сварилися? Адже так?
Усі часом сваряться.
Це інше.
Саме тому… ми й стали монстрами.
Лише… у світло зайдіть. І-і все стане як колись.
На жаль ні.
Про що ти взагалі? Ви людьми не хочете стати?
Дуже цього хочемо.
Ми не хочемо стати такими людьми, як ті.
Чекайте, це якась дурня.
Елліан. Ми з мамою, більше не можемо бути разом.
Назад не вийде… повернути час, моя маленька
Елліан, дай нам хвилинку. Нам з мамою потрібно подумати… як бути далі.
Нам з тобою треба домовитись, що тепер робити.
Розділимо відповідальність. Я буду правити по понеділках,
середах і п'ятницях…
Як далі бути?
Як бути далі кому?!
Елліан.
Елліан!
Старе життя вбивче для вас? Ну а як мені?
Елліан. Благаю…
І вітер здув-звіяв той час? Ну а як мені? Знов від образи плачу. Я щось значу?
Хто я є у цій сім'ї? Як тепер мені?
-Елліан! Ну зрозумій… -Не хочу! Годі з мене!
Коли дитинство моє йшло, де ви були? Коли ламалась я, як скло, чим помогли?
Жили тоді обоє лиш собою. Я ж… згоряла у вогні. То що тепер мені?!
Елліан!
Знаю, як зникає сенс. Звикла до холодних фраз.
Глухоти небес і смутку. Ран і пут, до злобних вас.
І тупа вина, і стрес – це все моє, як страх, і жаль, і біль.
Нелегко, я вам розповім. Крізь сльози усміхатись всім.
Елліан!
Кажете: все, ми розійшлись? Ні, не прощу. Далі мовчи, просто змирись? Та що ви,
я вмру!
Тепер пасьянс ваш склався. А в дурнях хто зостався?
Хто? Немовби тут є лиш ти… і ти!
-Значить, мені… тонути в пітьмі. -Прошу, почуй нас!
Бути в пітьмі!
-Елліан! -Елліан! Ми тебе… любимо!
Слова! Я вам не вірю!
Якщо ви одне одного розлюбили… то могли розлюбити й мене!
Не вірить, що ми її любимо.
О, ні!
-Елліан! -Елліан!
Попались!
Бігом, бігом!
Спокійно! Тихо!
Воїни! У клітки монстрів!
Цих тварин… завезіть на край світу. Якнайдалі.
А де ж принцеса?
Болінаре! Обшукайте з воїнами долину. А ми в полях подивимося.
Тільки не це.
А?
Флінки! В атаку!
-Принцесо Елліан! -Елліан!
-Елліан!
Можливо, вони її відшукали!
-Що тут у вас коїться?! -Фокуси флінків!
Флінку, братику, допоможи королю і королеві.
Він їх випускає з кліток! Спиніть його!
Стоп! Назаро! Генералко! Це ми. Ваші король і королева.
-. Ваші величності. -Оо. Це їхні голоси.
Яке щастя бачити вас. Проте принцеса кудись зникла.
Елліан вихор захопив!
Треба спішити.
-Допоможіть врятувати! -Виконуємо, сір!
Поквапмось!
То ви знали про це від початку? Важко сказати було?
А він просто тимчасово онімів, ха-ха!
-Елліан! -Елліан!
Назад не вийде повернути час.
-Назад не вийде повернути час. -Назад не вийде повернути час.
Назад не вийде повернути час. Назад не вийде повернути час.
Назад не вийде повернути час. Назад не вийде повернути час. Назад не вийде
повернути час.
Елліан!
Ми доню втрачаємо. Треба негайно щось робити.
Я знаю.
Так.
-Елліан! -Ти ціла? Ми так злякалися.
Елліан. Ми дуже винні.
Неначе мова вся була про нас, не про тебе тут.
Немовби йшлося про самих лиш нас, не про тебе тут.
-Скажу я щось. -Потім я.
Ми клятву порушили свою.
Ми зламали клятву.
Твоя права, Елліан.
Ми поводились погано.
Ми не помічали сліз.
Наче й не було тебе.
Не хотіли чути про життя страшне й сумне твоє.
Я не знаю, як це вийшло в нас, що ти була немов баласт.
Бо душа… кричала все про доню, що в нас вона одна.
Жила ти завжди в серці десь як сенс наш існування весь.
Ти найкраще, що є в нас… доню. І так завжди буде.
Вибач, що через нас ти сприймала це як брехню.
Якби ж вернути те все і зробити як було. Бач, в сім'ях часто зовсім і не рай.
І щезло те старе вже, зачиняємо вікно. Не біда. Ти співай.
Я згодна, що змело все і немає вороття.
Від нас залежить далі жити як.
Холодне це тепло вже не загоїть нам життя. Вас так люблю. Тож любіть.
Вже ми втрьох.
Всяку мить.
-Нехай тоді все стане як було. -Все стане як було.
Мамо!
Ах.
Моя маленька.
Тату!
Елліан, моє серденько!
ЧЕРЕЗ РІК…
Що ж, усе сильно змінилося тепер у нас і, як і всі, я теж вагалась.
Та все ж зізнаюся: мої батьки старалися і… як не дивно я насправді не погано живу.
Що новенького? Уявляєте, моя… мама оселилася отам…
а мій тато оселився отам. А я свою кімнату не прибираю ні там ні
там. Вони за це мене все діймають. І це… якщо чесно, тішить. Що знову?
Принцесо Елліан!
Назаро!
Я обіцяла сьогодні обійтися без сигналок. Втім,
король і королева вимагають аудієнції.
Що?
Вкрай… важливої.
Ідіть до гостей, сонечко.
Класно?
З днем народження.
Тут лише найближче оточення.
Так. І я бачу, все супер-скромно.
Це в мене Листоноша Другий.
Ану до ноги!
-Принцесо. Уся ваша. Архімеде! Ні! -Поздоровляю, принцесо!
Флінку, мій хлопчику. А я це тобі дарую.
Ти такий гарнюній, Флінку?
Вітання, принцесо Елліан!
-Оракули! -Ви молодчинка. Ми щиро пишаємось.
Та якщо буде знов біда і хтось стане монстром… ви знов… звертайтеся… до нас.
Пропустіть, пропустіть!
З днем народження, Елліан.
Мамо! Тату!
Ми в курсі, що торік ти літала менше, ніж хотіла, доню, і…
Це наша компенсація. Літай як вітер, Елліан.
Це ж найкрутіше сідло на цілому світі! Гляньте! Народ, хто хоче зі мною політати?
Елліан, вдома будь о дев'ятій!
Тату, це ж мій день народження.
Гаразд. О десятій.
Я сповіщу, коли вона буде вдома.
-Це ось мій світ. Є в ньому щось. -Брелок!
Все непогано у всіх нас зрослось. Часом утрьох, часто сама. Та всі ми рідні,
усе не дарма. Досить стресу й секретів. Я для себе живу. Мрії мої десь в вишині,
Монстри тепер тато й мама. Крила отак, буде крутяк, в мене тепер тато й мама.
В небо лечу – вголос кричу: «Добре, що є тато й мама!» Вже є тато й мама.
Тепер тільки так я… їх зву!