Din episoadele anterioare din Jurnalele vampirilor
Orice e în acel seif, vrea să iasă.
Şi tu trebuie să-mi promiţi că nu o vei lăsa pe Alex să-l elibereze.
- Promit. - Bonnie, te rog!
Nimeni nu iese.
Când se va trezi, va fi ca mine.
Te va urî pe tine şi pe cei ca tine.
Trebuie să pleci cât de departe de ea cu putinţă.
- Îl iubeşti? - Nu ştiu.
Poţi iubi pe cineva şi să-l laşi în urmă,
chiar când aveţi nevoie unul de altul cel mai mult?
Încă sunt supărat pe tine.
M-ai trecut prin iad, la propriu,
şi încă nu sunt gata să iert asta.
Dar să nu crezi că nu am observat tot binele pe care l-ai făcut.
Viaţa lui Bonnie e legată de ultimul Veşnic.
Dacă rupem legătura, putem rupe şi blestemul.
Din păcate pentru noi, Veşnicul e în Armory.
Răul din subsol
a scăpat din seif şi poate fi oriunde.
Vom redeschide locul ăla.
- Nu ai auzit nimic de la el? - Nu.
Ceea ce înseamnă, spre surpriza nimănui,
că Donovan a eşuat, iar acum Bonnie vânează în sălbăticie.
- Bine, unde e acum? - Pe urmele unuia din noi.
Unde altundeva?
Nu trebuia să fiţi în avion?
Zborurile au fost anulate din cauza furtunii. Tu unde eşti?
În Tărâmul Soluţiilor.
Este un cadavru conservat în Armory
numit ultimul Veşnic.
Trebuie doar să-l distrug, iar Bonster nu va mai un monstru.
Dar dacă ucizi Veşnicul, Bonnie va muri.
- La fel şi noi. - Mi s-a spus altfel.
Cine? Cineva care vrea să mori?
Un descendent al unuia din cei care au creat-o pe Rayna Cruz.
Da, oameni care ne urăsc.
Fie că-l credem sau nu, e singura şansă a lui Bonnie.
Cel mai bun scenariu, îl distrugem
şi totul se întoarce la normal.
Cel mai rău scenariu,
noi toţi murim şi Stefan trăieşte să spună povestea
sfârşitului nostru dragei de Elena.
Uiţi de cealaltă problemă de acolo?
Te referi la monstrul din seif cel ambiguu de speriat?
Mă ocup eu. Poate după ce nu mai e aşa ambiguu, nu va mai fi aşa de speriat.
Nu contează. Bonnie a sigilat întreaga Armory.
- Nu puteţi intra. - Nu-mi spune ce nu pot să fac.
Nu pot intra. Planul B. Stefan, sună-ţi fosta.
Evident, nu cea de lângă tine.
Valerie. Ea poate absorbi sigiliul.
Minunat, dar nu ştiu de unde să o iau.
Mai e o opţiune.
Şi lasă-mă să-ţi spun, e adorabil.
Cel mai drăguţ plan C pe care l-aţi văzut.
Nu! Clar nu.
Tot ce trebuie să facă e să meargă la uşă
şi să pună mâinile lor micuţe care absorb pe...
Nu, copiii mei nu se apropie de asta, Damon.
- E pentru Bonnie! - Nu, e pentru noi.
Ca să nu mai fie nevoie să fugim.
Şi asta nu e scuză destul de bună
să-mi implic copiii în chestia asta.
Ştiţi că cicatricele astea pe care le avem ne leagă de ea, nu?
Probabil aude tot ce spunem acum.
- O vom găsi pe Valerie. - Da, bine, frate.
Cum e când îi vezi?
Prins frânturi de conversaţie.
Câteva imagini.
Dar cel mai mult îi simt.
Emoţiile lor.
Sunt speriaţi.
Aşa cum ar trebui să fie.
Pornirile devin mai puternice.
Simt cum preiau controlul.
Nu vreau să îi rănesc.
Atunci dezleagă-mă. Lasă-mă să te ajut. Te pot opri.
În inima mea, ştiu că ar trebui.
Îmi pare rău, Matt.
Numele meu e Enzo. Sunt prietenul lui Bonnie.
Nu a ascultat, nu?
După tot ce am spus, tot a deschis seiful?
E complicat.
Dacă chestia aia va ieşi în lume, suntem...
De asta sunt aici.
Trebuie să ştim ce e mai exact, să putem să ne luptăm cu ea.
Nu te poţi lupta cu ea. Nu o poţi ucide.
Trăieşte de mii de ani.
Nu fi speriată, dragoste.
Acum spune-mi ce este.
Apoi Lizzie a mâncat trei fursecuri, şi eu doar două.
Două şi jumătate.
Vorbim mult despre fursecuri la 8 dimineaţa.
Da, fetele voiau fursecuri
şi tati avea nevoie de ceva care să-l distragă.
Ai copt din cauza stresului?
Trebuie să fie un fel mai masculin de a spune asta.
- Îmi e dor de tine, mami. - Şi mie îmi e dor de tine, puiule.
- Spuneţi pa, fetelor. - Pa.
Ai grijă.
Au trei ani.
Nu ar trebui implicate în lumea asta. Nu încă.
Lizzie mi-a absorbit puterea într-o zi.
Fetele mergeau la petrecerea de ziua unei prietene,
iar Lizzie a luat punga cu cadou a lui Josie.
I-am luat-o înapoi şi ea m-a prins de mână.
Nu a vrut.
Vreau să aibă o copilărie cât mai normală posibil.
E decizia ta. Punct.
Mulţumesc.
Asta nu te scapă de pedeapsă, să ştii.
Pentru că ai plecat sau pentru că m-ai răpit.
- Nu? - Nu.
- Nici măcar puţin? - Nu. Nici măcar puţin.
Simt că te-ai mai înmuiat puţin.
Sigur nu m-am înmuiat.
Ok.
- Bonnie? - Trebuie să conduceţi mei repede.
- De ce? Ce s-a întâmplat? - Vă ajung din urmă.
Spune-i lui Stefan să conducă mai repede şi nu vă opriţi nicăieri.
Cum ai putea să ne ajungi?
Avem o sirenă de poliţie. Ne-a prins bine.
Bine. Nu vom opri, promit.
Toate unităţile, avem un accident în lanţ pe drumul 60 la Franklin Drive.
Au fost raportaţi răniţi. Răspundeţi.
Spune-mi că nu suntem pe drumul 60.
Suntem pe drumul 60.
O, nu.
Mă descurc eu.
Stefan?
De ce simt că te apropii?
Tot ce trebuie să faci e să ne laşi să trecem pe lângă tine, Bonnie.
- Nu pot face asta. - Ba da, poţi.
Nu, nu poate!
Haide...
Îmi pare rău.
Nu!
Să ghicesc, e un rău antic şi cu tentacule
care ne va distruge vieţile şi lumea aşa cum o ştim.
Nu fi ridicol. Nu are tentacule.
Vreau să ştiu?
- Te va opri din a intra? - Nu.
Atunci nu, nu vrei. A dat cineva de Valerie?
- Nu e necesar. - Cineva are un plan.
- Îmi spui şi mie? - Nu o să fie frumos.
Cred că ai uitat cum pot să fiu.
E o pistă de decolare la câţiva kilometri est de Armory.
Ne vedem acolo. Adu-ţi cizmele de cowboy.
- Crezi că sunt bine? - Trebuie să presupunem că sunt.
Şi că încă ne urmăreşte pe noi.
Ştii ceva de Damon?
Nimic. Ascultă...
- Tu trebuie să continui. - Nu vii cu mine?
Nu am auzit nimic de la Damon,
ceea ce înseamnă că are un plan care nu ne implică pe noi.
Deci, nu poate fi unul bun. Ar trebui să mă ocup de asta.
- Ăsta ai fost cel mai bun? - Cel mai bun, nu. Cel mai aproape.
Hei.
Unde e pilotul?
L-am sunat acum câteva ore. A zis că va fi aici.
A fost, până l-ai sunat şi i-ai spus să uite de asta.
- Dar eu nu am făcut asta. - Tu eşti Damon Salvatore?
- Da. - El a sunat.
Adu pilotul ăla înapoi până nu-ţi spintec gâtul.
Ceva turbulenţe?
Mai mult o interferenţă.
- Salvatore Airlines, vă pot ajuta? - Crezi că eşti deştept?
Având în vedere că am dat de tine,
de pilotul şi de planul tău, doar cu puţină intuiţie de frate,
da, Damon, cred că sunt.
Ai uitat că fug de un vânător, Stefan?
- Încerc să nu dau de ea. - Haide.
Amândoi ştim că nu de asta te urci în acel avion.
- Nu ştii ce pun la cale. - Serios?
Pentru că cred că te îndrepţi spre Dallas să răpeşti doi copii nevinovaţi.
Sau merg la Dallas să vorbesc cu tatăl lor
şi să-i bag minţile în cap.
Şi dacă refuză?
Atunci voi răpi acei copii nevinovaţi,
pentru că asta trebuie să facem.
Nu. Ce trebuie să facem e să o lăsăm pe Caroline, mama lor,
- să decidă ce e bine pentru ele. - Se înşală, Stefan.
E alegerea ei şi o voi lăsa să o urmeze. Ne vedem.
- Hei. - Hei.
Spune-mi.
Bonnie aproape ne-a prins, dar sunt bine.
Nu puteţi continua aşa.
Trebuie să găsiţi altă soluţie.
- Damon şi Enzo o pot repara. - Super.
Le implică pe Josie şi Lizzie.
Poftim? De ce au nevoie?
Să intre în Armory.
Lizzie şi Josie ar putea absorbi vraja lui Bonnie.
Am spus nu. Instant.
Pentru că am crezut că e doar despre mine şi Damon şi Enzo, şi e ok.
Eu sunt dispusă să fug, la fel şi ei.
Dar apoi am vorbit cu Bonnie la telefon şi...
e speriată, Ric.
Şi e rănită
dar sunt fetele tale şi nu pot lua decizia asta pentru ele.
Nu sunt doar ale mele, Caroline, sunt ale noastre,
şi asta e o decizie pe care trebuie să o luăm împreună.
E prietena mea cea mai bună.
Nu ştiu ce să fac.
Uite, a trecut aproape o săptămână de când fetele
şi-au îmbrăţişat mama, deci...
dacă putem face ceva
să ne asigurăm că nu trec mai multe, sau niciodată...
Spune-mi ce trebuie să facem.
Matt?
Matt, eşti bine?
Eşti bine?
Da.
Sunt blocat.
Dar tu? Eşti bine?
Sigur că sunt.
Pentru că dacă aş fi murit, asta s-ar fi terminat
şi toţi s-ar fi putut întoarce la vieţile lor.
Dar nu suntem aşa norocoşi.
Şi ei ar muri, Bonnie. Sunt marcaţi.
Dacă tu mori, mor şi ei.
- Deci asta va continua la infinit. - E ok. Te-am oprit.
Te pot opri în continuare.
Eşti om, Matt.
Nu faci parte din lupta asta.
Nu, nu. Nu mă părăsi, Bonnie.
Îmi pare rău.
Bonnie!
Alo. Sunt rănit şi am nevoie de ajutor. E cineva acolo?
Eşti neobişnuit de tăcut.
Nu-mi spune că încă eşti supărat despre pilot.
Caroline vine cu fetele ei, şi vom putea intra,
şi asta e tot ce contează.
Ce s-a întâmplat cu tine?
Noi doi am progresat ieri.
Ai făcut ce-aş face eu.
Ai luat decizia corectă, fără să-ţi pese de consecinţe.
Chiar am fost de acord, Stefan.
Am trimis un comunicat de presă.
Apoi ai petrecut o noapte cu ambiţia blondă.
Şi acum eşti iar vechiul tu, plictisitor, pentru care alegerea contează.
Ce naiba, frate?
Chiar crezi că am făcut ce trebuie
când am răpit-o pe Caroline?
Sută la sută.
Ai spus că aşa ştii că iubeşti pe cineva.
Şi pentru o clipă, chiar te-am crezut.
Am crezut că dragostea mea pentru Caroline era aşa puternică
încât aş face orice să o protejez.
Dar apoi am realizat, asta nu e dragoste, Damon. E frică.
Ar trebui să pui asta pe o felicitare.
În noaptea aia, când te-ai pus în sicriu,
nu a fost pentru că o iubeşti pe Elena.
A fost pentru că ţi-a fost teamă că dacă nu o faci,
ai face ceva îngrozitor,
şi ai pierde-o pentru totdeauna.
Şi teama aia, teama aia a fost aşa puternică
că a întrecut orice ai simţit pentru mine sau pentru Bonnie, sat oricine altcineva.
Nu era despre tine, Stefan.
Ba a avut totul de-a face cu mine.
Te-am primit în ochi, Damon, şi te-am implorat să rămâi.
Şi mi-ai întors spatele de parcă nu ar fi fost nimic.
M-am gândit la asta ieri,
când am "făcut ca Damon".
Şi mi-am dat seama
că nu vreau să fiu persoana asta.
Refuz să fiu condus de frică.
Refuz să fiu ca tine.
Au ajuns.
Ştiţi de ce suntem aici?
Pentru că este ceva în această clădire
de care avem mare nevoie.
Singura problemă e că uşile sunt încuiate,
deci vom avea nevoie de ajutorul vostru să le deschidem, bine?
Vreţi să ştiţi ceva incredibil?
Voi două sunteţi speciale pentru că voi sunteţi cheile.
Să ne jucăm ceva. Toată lumea pună o mână pe uşă.
Mai ţii minte petrecea lui Amy?
Ţi-am luat punga cu cadou, şi apoi ce s-a întâmplat?
Te-am rănit.
Da, pentru că am luat ceva de la tine.
Acum...
cum v-aţi simţi dacă cineva ar încercat să mă ia de lângă voi?
- Furioasă. - Supărată.
Da, şi eu.
Şi dacă nu putem intra aici, asta s-ar putea întâmpla.
Nu aş mai putea
să vă văd sau să vă ţin în braţe sau
să vă adorm seara.
- Funcţionează. - Continuaţi, fetelor.
Bună treabă.
- Foarte bine! - V-aţi descurcat bine.
- Aţi făcut o treabă aşa bună. - S-a terminat acum.
Ai sunat să-ţi ceri scuze?
Ştiu ce pui la cale.
Îi văd pe toţi aşteptând la Armory.
Sunt ţine care nu se mişcă, Enzo.
Dar nu toată lumea aşteaptă la Armory.
- Ce faci? - Îmi joc rolul.
Am nevoie de o favoare.
- Vreau să te gândeşti la mine. - Nu.
Bine, voi pretinde că asta nu mi-a rănit sentimentele.
Ştiu că pornirile tale sunt puternice
şi că nu le poţi controla, dar te poţi concentra la ele.
Urmăreşte-mă pe mine şi doar pe mine,
şi le va da prietenilor noştri timp să dea de cap problemei.
- Te voi prinde, Enzo. - Nu mă subestima.
Haide, dragoste.
Hai să căutăm acul în carul cu fân.
Bine.
- Te văd. - Acum vino şi prinde-mă.
Unde sunt alea mici?
Departe de orice va ieşi de acolo.
Pentru ca ceva să poată să iasă, trebuie să putem intra.
Drăguţ.
Mergem?
- Stefan... - Orice ai spune...
spune-mi când terminăm.
Asta pare promiţător.
Am văzut şi mai rău.
Deci chestia asta din seiful care nu trebuia deschis,
ştim ce e?
Da. Ceva rău.
Enzo spune că ultimul Veşnic e într-un coşciug pe undeva.
Deci, hai să-l găsim şi să plecăm de aici.
De ce te-ai oprit?
Rămâneam fără benzină,
ceea ce înseamnă că m-ai fi prins eventual.
Nu-mi pot imagina ce simţi,
dar am crezut că dacă ai venit aici...
- Enzo... - ...poate putem împărţi
ceva de mâncare şi de băut, pentru ultima dată.
Ştii că nu pot face asta.
Haide. Orezul meu nu e aşa rău.
Îmi pare atât de rău.
Poate este.
Asta e cum mă aşteptam de ciudat.
Enzo a spus să nu mergem în seif.
Am căutat peste tot.
Dacă ţi-e frică, Damon, poţi să
aştepţi afară cu ceilalţi de trei ani.
Damon.
Eşti pregătit de asta?
Da.
Da, sunt.
Dar o voi face singur.
- Sigur că nu. - Orice e acolo nu e de bine.
- De-asta ai nevoie de mine. - Lasă-mă să fac asta, Stefan.
Afară te aşteaptă o fată,
şi dacă intri acolo cu mine şi o iei razna,
vei avea probleme cu ea şi vei da vina pe mine.
Nu-mi pasă. Te pot ajuta.
Ştiu că poţi. Şi ai făcut-o.
Din nou şi din nou, mereu m-ai ajutat.
Şi din nou şi din nou, eu te-am tras pe sfoară,
deci, de data asta, am nevoie de un alt fel de ajutor, bine?
Trebuie...
să-mi dai drumul.
Lasă-mă să reuşesc sau lasă-mă să eşuez,
dar lasă-mă să o fac de unul singur.
Îmi pare rău că ţi-am întors spatele atunci.
Ai dreptate, am fost speriat.
Şi am ştiut că vei fi supărat, dar am ştiut şi că vei fi bine.
Tiu că alegerile nu sunt cele mai bune, şi-ţi place
să fii acolo să le îndrepţi, dar de data asta...
trebuie să ai încredere în mine.
Bine?
Damon, eu...
Nu vrei o viaţă condusă de frică?
Atunci, de data asta,
întoarce-mi tu spatele,
şi nu te teme de ce se va întâmpla.
Ai încredere că voi fi bine.
Într-un fel sau altul,
voi fi bine.
Da.
Bine.
Ascultă, dacă ai nevoie de mine, voi fi...
- Chiar afară. - Da.
Doamne, a trecut prea mult timp.
O, Doamne, slavă cerului.
- Unde e Damon? - Încă nu e gata.
- Nu pot să mă mişc. - Ştiu.
Nu, nu vrei să faci asta.
Luptă-te cu mine.
Luptă-te cu mine!
- Dă-mă la o parte. - Încerc...
dar pot să spun că ai devenit mai puternică.
Nu mă lăsa să fac asta.
Te rog, te rog.
Mă tem că am ajuns la limită.
Îmi pare rău, Enzo.
E în regulă.
Dar am nevoie de ceva de la tine.
Când asta se va termina, nu-ţi aminti momentul ăsta.
Aminteşte-ţi-le pe celelalte.
Revelionul şi şampania,
cât de prost când la chitară cu toate exerciţiile pe care le-ai făcut,
chiar dacă ţi-am spus că e mai bine.
Şi aminteşte-ţi
că am avut mai mult de un secol de durere şi singurătate
înainte să te găsesc,
iar apoi trei
ani glorioşi de dragoste.
Te iubesc.
Te iubesc, Enzo.
Aici erai.
Nu mă mai pot abţine.
Nu trebuie să o faci.
Haide!
A reuşit.
Nu mai cicatricea.
Da, cred că a reuşit.
- Voi duce fetele acasă. - Bine.
- Îmi iau lucrurile şi... - Nu.
Nu, tu ar trebui să rămâi.
Mi-ai schimbat viaţa, ştii asta, nu?
Mi-ai schimbat-o complet.
Şi pentru asta...
te voi iubi mereu.
Chiar dacă ştiu că tu nu mă vei iubi aşa.
- Ric... - E în regulă.
Sincer, am ştiut mereu.
Dar, ştii tu, noi
am avut momentele astea când eram
sincronizaţi perfect.
Ştii, râdeam la fete sau
plângeam pentru că eram aşa obosiţi, eu...
cred că...
Nu ştiu, cred că o parte din mine a crezut
că poate într-o zi, acele momente pot fi ceva mai mult.
Dar asta ar fi corect pentru tine.
Sigur nu ar fi corect nici pentru mine.
- Îmi pare aşa rău. - Nu.
O parte din mine...
a iubit ideea unei familii perfecte, fericite.
Şi nu am vrut să renunţ la asta.
Ar trebui să fii fericită.
Meriţi tot ce vrei.
Şi orice s-ar întâmpla, Caroline,
tu, eu şi copiii, suntem o familie,
şi mereu vom fi o familie.
Ce dezastru, nu?
Penny...
- Asta nu e real. - Serios?
La cât de ciudată e viaţa ta, nici nu vei
considera că aş putea să fiu o fantomă?
- Îmi pare aşa rău. Nu am vrut... - Ştiu. Ştiu.
Ţinteşti aşa prost.
Am stabilit asta cu ani în urmă.
Cum naiba ai ajuns în situaţia asta?
Nu pot scăpa de viaţa asta.
Asta e chestia, Matt.
Nu ai încercat prea tare
Ce vrei să faci?
Vreau să fiu cu tine.
Te rog, ia-mă cu tine.
Îmi pare rău, Matt.
Nu poţi fi nici cu mine.
E o viaţă mai bună pentru tine, acolo.
Trebuie să te trezeşti şi să o găseşti.
Trezeşte-te.
Trezeşte-te!
E conştient.
Ai pierdut mult sânge, dat vei fi bine.
Stai cu mine. Totul va fi bine.
E Damon.
E ca un gândac.
Mereu supravieţuieşte.
Încă eşti aici.
Încă am lucruri să-ţi spun când terminăm aici.
Vin afară. Pregăteşte burbonul.
E bine.
Mereu este.
Deci cred că orice voiai să-mi spui,
îmi poţi spune acum.
Am minţit mai devreme.
M-am înmuiat puţin.
Dacă crezi că asta înseamnă că te-am iertat...
- Sunt aşa iertat. - Aproape iertat.
Ai fi murit dacă ai fi făcut-o
cu cinci minute mai devreme?
Stai... Enzo încă trăieşte?
La naiba. Credeam că am aşteptat suficient.
Mulţumesc.
Mulţumeşte-mi în persoană cu cadouri şi...
Damon...
- Alo? - Stai aşa.
- Damon... - Elena?
- Ce ai spus? - O aud, în seif.
Damon.
Elena e într-un depozit în Brooklyn.
Ştiu, dar...
Damon.
Dacă a păţit ceva?
- Dacă a luat-o cei din Armory? - Nu au luat-o.
- Te rog... - Trebuie să mă asigur.
Damon! Ieşi de acolo!
Te rog, ajută-mă.
Sunt aşa singură. Am nevoie de tine.
- Unde eşti? - Chiar aici.
- Unde e? - În seif.
- Dar a închis uşa de siguranţă. - Deschide-o.
Nu putem. Doar cineva din Armory poate.
- De ce nu l-ai adus pe Enzo? - Am făcut-o.
Damon?
Doar tu?
M-am furişat.
Nu am vrut să ne jucăm piatră, foarfecă, hârtie
pentru cine ţi-ar fi salvat viaţa.
Ce eroic.
Nu las pe nimeni în urmă. Nu-i stilul meu.
În plus, fata mea crede că tu eşti cel mai bun prieten al ei.
Şi, din câte îmi dau seama, eroii fac ce trebuie.
Atunci ar trebui să te avertizez...
nu iese mereu aşa bine.
Mă gândeam eu.
Dar nu-ţi face griji,
nu-i aşa rău cum crezi.
Doare doar la început.
Apoi,
e destul de distractiv.
Dragă Elena, eram aşa aproape.
Eu şi Stefan ne-am rezolvat în sfârşit problemele.
Bonnie şi Enzo erau pe cale de a fi fericiţi, iar Damon...
Damon a făcut ce trebuie.
Lucrul altruist.
Am aşteptat în camera aia zile întregi.
Stefan nu a dormit.
A încercat totul cu uşa aia
încercând să o deschidă.
După o săptămână, Alaric a reuşit să spargă codul de securitate.
Eram pregătiţi pentru aproape orice,
mai puţin pentru ce am găsit.
Era gol.
Enzo?
Complet gol.
Nu ştiu cum au ieşit, dar au făcut-o.
Enzo!
Îmi fac griji despre Bonnie.
A pierdut cei mai apropiaţi oameni
şi nu poate face nici măcar o vrajă de localizare să-i găsească.
Magia ei nu s-a întors. Se simte neputincioasă.
Am apelat la toţi cei pe care-i ştiu,
ştiind că vor veni mai devreme sau mai târziu.
Eram dator cu atât.
Apoi am plecat.
Pentru că oricât de trist ar fi, asta nu e lupta mea.
Şi dacă voi fi vreodată fericit,
trebuie să ştiu care sunt.
Au trecut luni înainte să auzim primul zvon.
O serie de persoane dispărute de pe coasta de vest.
Era încurajator.
Dar apoi numerele începeau să crească.
20, 50, 60 de oameni dispăruţi.
Sunt ei. Ştiu asta.
Nu ştiu ce nu e în regulă la ei,
sau ce fac, sau de ce,
dar îţi promit, îl vom recupera.
Să ştii că orice s-ar întâmpla de acum şi până atunci,
nu e vina lui.
- Aici erai. - Ţi-a fost de mine?
Nu se învecheşte, nu?
Sigur nu s-a învechit încă. ne?