בפרקים הקודמים של "יומני הערפד"...
מה שזה לא יהיה שנמצא בכספת, רוצה לצאת,
ואת חייבת להבטיח לי שלא תאפשרי לאלכס לשחרר את זה.
אני מבטיחה.
בוני, בבקשה! -אף אחד לא יוצא.
כשהיא תתעורר, היא תהיה בדיוק כמוני.
מלאת שנאה כלפיך וכלפי אלה שכמוך.
את חייבת להתרחק ממנה עד כמה שניתן.
את אוהבת אותו?
אני לא יודעת. אפשר לאהוב מישהו ולהותיר אותו מאחור,
בדיוק כשאתם הכי זקוקים אחד לשני?
אני עדיין כועס עליך.
העברתי אותי גיהינום, בכל מובן המילה ואני עדיין לא מוכן לשחרר את זה,
אבל שלא תחשוב שאני לא שם לב לכל הטוב שאתה עושה לאחרונה.
חייה של בונים קשורים לאלה של "הנצחי האחרון".
אם ננתק את הקשר, ייתכן שזה ינתק גם את הקללה.
לרוע מזלנו, "הנצחי האחרון" שוכן בנשקייה.
הרוע שבמרתף נמלט מהכספת שלו והוא יכול עכשיו להיות בכל מקום.
אנחנו נפתח מחדש את המקום.
- יומני הערפד -
לא שמעת ממנו?
לא. מה שאומר, להפתעתו של אף אחד,
שדונובן נכשל ועכשיו בוני צדה בטבע.
טוב, איפה היא עכשיו?
רודפת אחרי אחד מאיתנו. אלא מה?
הייתם אמורים להיות על מטוס, לא?
הטיסה התבטלה בגלל הסערה. איפה אתה?
אני בארץ הפתרון, מותק.
יש גופה משומרת ב"נשקייה" והיא נקראת "הנצחי האחרון".
אנחנו רק צריכים להשמיד אותה,
ובונסטר לא תהיה מפלצת יותר.
אבל אם תהרוג את הנצחי, בוני תמות.
וגם אנחנו, לצורך העניין.
אמרו לי משהו אחר.
מי אמר? מישהו שרוצה במותך?
צאצא של העם שיצר את ריינה קרוז.
כן, העם ששונא אותנו.
בין אם אנחנו מאמינים להם או לא, זה הסיכוי היחיד של בוני.
במקרה הכי טוב,
נשמיד אותה, והכול יחזור לקדמותו.
במקרה הכי גרוע...
כולנו נמות וסטפן יחיה לספר את סיפור מותנו
לאליינה המקסימה.
אתה שוכח מהבעיה הנוספת שנמצאת שם?
כוונתך למפלצת המבעיתה באופן מעורפל מהכספת?
אני מטפל בזה.
אולי ברגע שתהיה מעורפלת פחות, היא גם תהיה מבעיתה פחות.
חבר'ה, זה לא משנה.
בוני אטמה את "הנשקייה" כולה. אתם לא יכולים להיכנס.
אל תגיד לי מה אני לא יכול לעשות.
אני לא יכול להיכנס.
תוכנית ב'. סטפן, תתקשר לחברה שלך לשעבר.
מן הסתם, לא לזו שלצדך. ולרי.
היא יכולה לשאוב את האטימה.
רעיון מצוין, אבל אין לי שמץ של מושג איפה למצוא אותה.
יש אפשרות שלישית.
ותרשה לי לומר לך, היא פשוט מקסימה.
תכנית ג' הכי קטנה וחמודה שראית בחייך.
לא! בשום פנים ואופן לא.
הן רק צריכות לגשת לדלת
ולהניח את הידיים הקטנות ושואבות הכשפים שלהן עליה...
לא, לא מערבים את הילדות שלי, דיימון.
זה בשביל בוני! -לא, זה בשבילנו.
כדי שלא נצטרך לברוח יותר.
וזה לא תירוץ טוב מספיק כדי לערב את הילדות שלי בבלגן הזה.
את יודעת שהצלקות שיש לנו מקשרות אותה אלינו, נכון?
היא ככל הנראה שומעת מה שאנחנו אומרים עכשיו.
נמצא את ולרי. -מה שתגיד, אחי.
איך זה כשאת רואה אותם?
אני קולטת קטעים משיחות. קצת מרכיבים חזותיים.
אבל אני בעיקר מרגישה אותם.
את הרגשות שלהם.
הם מפוחדים.
ובצדק.
הדחפים מתחזקים.
אני מרגישה שהם משתלטים עליי.
אני לא רוצה לפגוע בהם.
אז תשחררי אותי. תני לי לעזור לך, טוב? אני יכול לעצור אותך.
עמוק בלבי אני יודעת שזה מה שאני צריכה לעשות.
מצטערת, מאט.
שמי אנזו. ידיד של בוני.
היא לא הקשיבה, נכון?
אחרי כל מה שאמרתי, היא בכל זאת פתחה את הכספת?
זה מסובך.
אם היצור הזה יוכל לצאת לעולם, אנחנו...
לכן אני כאן.
אנחנו צריכים לדעת בדיוק עם מה יש לנו עסק,
כדי שנוכל להילחם בו.
אי אפשר להילחם בו. אי אפשר להרוג אותו.
הוא חי כבר אלפי שנים.
אל תפחדי, יקירתי.
עכשיו תספרי לי מה זה.
ואז ליזי אכלה שלוש עוגיות, ואני אכלתי רק שתיים.
שתיים וחצי.
וואו.
אין ספק שזאת שיחת עוגיות ארוכה יחסית לשמונה בבוקר.
כן, הבנות רצו עוגיות
ואבא היה צריך משהו שיסיח את דעתו מדברים.
אז אפית מתוך לחץ?
אני בטוח שאת יכולה לנסח את זה בצורה גברית יותר.
אני מתגעגעת אלייך, אימא.
גם אני מתגעגעת אלייך, מתוקה.
טוב, תנופפו לשלום, בנות.
להתראות. -להתראות.
תשמרי על עצמך.
הן בנות שלוש.
הן לא אמורות להיות מעורבות בעולם הזה. עדיין לא.
ליזי שאבה ממני כשפים יום אחד.
הבנות היו במסיבת יום הולדת של חברה שלהן,
וליזי לקחה לג'וזי את שקית ההפתעות שלה. לקחתי לה אותה חזרה
והיא תפסה לי את היד.
היא לא התכוונה.
אני רק רוצה שתהיה להן ילדות נורמלית ככל האפשר.
זאת החלטה שלך.
נקודה.
תודה.
זה לא מזכה אותך מאשמה.
על העזיבה או החטיפה.
לא? -לא.
אפילו לא... קצת? -לא. אפילו לא קצת.
אני מרגיש... הפשרה.
אין בשום פנים ואופן הפשרה.
טוב.
בוני? -אני צריכה שתנהגו מהר יותר.
למה? מה קרה? -אני מצמצמת את הפער מכם.
תגידי לסטפן לנהוג מהר יותר ולא לעצור.
איך השגת אותנו?
יש לנו סירנת משטרה, טוב? זה עזר.
טוב. לא נעצור, אני מבטיחה.
כל היחידות, יש לנו תאונת שרשרת של שש מכוניות
בכביש 60 לכיוון מזרחה בהצטלבות עם דרך פרנקלין.
יש דיווח על פצועים. אנא הגיבו.
תגיד לי שאנחנו לא על כביש 60.
אנחנו על כביש 60.
אוי לא.
אני מטפל בזה.
סטפן?
למה אני מרגישה שאתם מתקרבים?
את רק צריכה להניח לנו לחלוף על פנייך, בוני.
אני לא מסוגלת. -את מסוגלת.
היא לא מסוגלת!
קדימה, בוני.
אני מצטערת.
לא!
תרשה לי לנחש,
מדובר ברוע עתיק בעל זרועות ארוכות
שיהרוס את חיינו ואת העולם כפי שאנחנו מכירים.
אל תדבר שטויות. אין זרועות ארוכות.
אני רוצה לדעת בכלל?
זה ירתיע אותך מכניסה?
לא. -אז לא, אתה לא רוצה לדעת.
מישהו שמע מוולרי?
אין צורך.
למישהו יש תוכנית. רוצה לשתף?
היא מבולגנת.
חוששני ששכחת עד כמה מבולגן אני מסוגל להיות.
מסלול טיסה קטן כמה קילומטרים מזרחה מ"הנשקייה".
תפגוש אותי שם. תביא את מגפי הבוקר שלך.
אתה חושב שהם בסדר? -אנחנו צריכים להניח שכן.
ושהיא עדיין רודפת אחרינו.
שמעת מדיימון משהו?
שום דבר. תקשיבי... את צריכה לזוז.
אתה לא בא איתי?
לא שמעתי מדיימון,
פירוש הדבר שכנראה יש לו תוכנית שאנחנו לא חלק ממנה.
ומכאן, שהיא לא יכולה להיות טובה.
אני צריך לטפל בזה.
זה היה הכי טוב שיכולת למצוא?
הכי טוב, לא. הכי קרוב, כן.
איפה הטייס?
התקשרתי אליו לפני כמה שעות. הוא אמר שהוא יהיה כאן.
הוא היה כאן, עד שהתקשרת אליו ואמרת לו לשכוח מזה.
רק שלא עשיתי את זה.
אתה דיימון סלבטור? -כן.
זה מי שהתקשר.
תחזיר את הטייס לפני שאמלוק את גרונך.
בעיית מערבולת?
יותר כמו התערבות.
"סלבטור איירליינס", אפשר לעזור?
אתה חושב שאתה חכם?
בהתחשב בעובדה שאיתרתי אותך, את הטייס ואת המטוס שלך,
הכול בעזרת אינטואיציה של אח,
כן, דיימון, למען האמת, כן.
שכחת שאני בורח מפני ציידת, סטפן?
אני מנסה להסתלק מדרכה.
בחייך. שנינו יודעים שזאת לא הסיבה שאתה עולה על מטוס.
אין לך מושג מה אני זומם. -באמת?
כי אני חושב שאתה בדרך לדאלאס לחטוף שתי ילדות תמימות.
או שאני בדרך לדאלאס לדבר עם אבא שלהן
ולהחדיר בו היגיון.
ואם הוא יסרב?
אז אחטוף את שתי הילדות התמימות,
כי זה הדבר הנכון לעשות.
לא. הדבר הנכון לעשות
הוא להניח לקרוליין, אימא שלהן, להחליט מה הכי טוב בשבילן.
היא טועה, סטפן.
זאת הבחירה שלה
ואני אניח לה לקבל אותה. להתראות.
היי. -היי.
ספרי לי.
בוני כמעט תפסה אותנו, אבל אני בסדר.
אתם לא יכולים להמשיך לעשות את זה. אתם מוכרחים למצוא דרך אחרת.
דיימון ואנזו יכולים לטפל בה.
נפלא.
זה מצריך את ג'וזי ואת ליזי.
מה? מה הן צריכות לעשות?
להיכנס ל"נשקייה".
ליזי וג'וזי יכולות לשאוב את הכישוף של בוני.
אמרתי לא. מיד.
כי חשבתי שזה נוגע רק לי
ולדיימון ולאנזו, וזה בסדר.
אני מוכנה לברוח, הם מוכנים לברוח...
אבל אז דיברתי עם בוני בטלפון ו...
היא מפוחדת, ריק.
וכואב לה.
אבל הן הילדות שלך ואני לא יכולה לקבל את ההחלטה הזאת בשמן.
הן לא רק הילדות שלי, קרוליין, הן הילדות שלנו,
וזאת החלטה שאנחנו צריכים לקבל יחד.
היא החברה הכי טובה שלי.
אני לא יודעת מה לעשות.
עבר כמעט שבוע
מאז הבנות יכלו לחבק את אימא שלהן, אז...
אם אנחנו יכולים לעשות משהו כדי לוודא שזה לא יהיה שבועיים,
או שלושה,
או לעולם לא...
רק תגידי לי מה את צריכה שנעשה.
מאט?
מאט, אתה בסדר?
אתה בסדר?
כן.
רק תקוע.
מה איתך? את בסדר?
ברור.
כי אילו הייתי מתה, כל זה היה נגמר
וכולם היו יכולים לחזור חזרה לחייהם.
אבל אין לנו כזה מזל.
גם הם היו מתים, בוני.
הם מסומנים. אם את תמותי, הם ימותו.
אז זה יימשך לנצח.
זה בסדר. עצרתי אותך.
אני יכול להמשיך לעצור אותך.
אתה בן אנוש, מאט.
מקומך לא בקרב הזה.
לא, לא, לא. אל תנטשי אותי, בוני.
אני מצטערת.
בוני!
הלו? אני פצוע וזקוק לעזרה. מישהו שומע אותי?
אתה שקט מאוד.
אל תגיד לי שאתה עדיין כועס בגלל הטייס.
קרוליין מביאה את הילדות, ואנחנו נכנסים פנימה,
וזה כל מה שחשוב.
מה קרה לך?
הייתה לנו פריצת דרך אתמול.
עשית מהלך של דיימון.
קיבלת את הבחירה הנכונה, לעזאזל ההשלכות.
ממש הסכמנו, סטפן.
הוצאתי הודעה לתקשורת.
ואז בילית לילה אחד עם "בלונדינית בעיר הגדולה".
חזרת לגרסה הישנה, המשעממת שדוגלת בחשיבות הבחירות.
מה נסגר, אחי?
אתה באמת חושב שעשיתי את הדבר הנכון
כשלקחתי את קרוליין בניגוד לרצונה?
במאה אחוז.
אמרת שככה אתה יודע שאתה אוהב מישהו.
ולרגע אחד, באמת האמנתי לך.
חשבתי שאהבתי לקרוליין חזקה כל כך
שאעשה הכול כדי להגן עליה.
אבל אז הבנתי, זאת לא אהבה, דיימון. זה פחד.
אתה צריך לכתוב את זה על כרטיס ברכה.
הלילה שבו הרדמת את עצמך,
לא היה משום אהבתך לאליינה.
זה היה משום שחששת
שאם לא תעשה זאת, תעשה משהו נורא
ותאבד אותה לנצח.
והפחד הזה, הפחד הזה היה חזק כל כך
שהוא רמס כל אהבה שהרגשת כלפיי, כלפי בוני או כלפי כל אחד אחר.
זה לא נגע לך, סטפן.
זה היה קשור אליי לחלוטין.
הסתכלתי לך בעיניים, דיימון,
והתחננתי לפניך שתישאר.
ואתה הפנית לי עורף כאילו כלום.
וחשבתי על זה אתמול, כש"עשיתי מהלך של דיימון".
והבנתי... לעולם לא ארצה להיות האדם הזה.
אני מסרב להניח לפחד לשלוט בי.
אני מסרב להיות אתה.
הם כאן.
אתן יודעות למה אנחנו כאן?
כי יש משהו בבניין
שהוא חשוב מאוד ואנחנו זקוקים לו.
הבעיה היחידה היא שהדלתות נעולות,
אז אנחנו נזדקק לעזרתכן כדי לפתוח אותן, טוב?
רוצות לדעת משהו מגניב?
אתן מיוחדות
כי אתן המפתח.
בואו נשחק משחק. שימו יד אחת על הדלת.
זוכרת את מסיבת יום ההולדת של איימי?
לקחתי לך את שקית ההפתעות, ומה קרה?
פגעתי בך.
כן, כי לקחתי ממך משהו.
עכשיו... איך הייתן מרגישות
אם מישהו היה מנסה לקחת אותי מכן?
כועסת. -עצובה.
כן, גם אני.
ואם לא ניכנס פנימה, זה עלול לקרות.
ייתכן שלעולם לא אוכל לראות אתכן,
לחבק אתכן או... לכסות אתכן בלילה.
זה מצליח.
תמשיכו, בנות.
כל הכבוד. -כל הכבוד!
עשיתן עבודה טובה. -שתיכן עשיתן עבודה טובה.
הכול נגמר.
מתקשר להתנצל על הרגל שלי?
אני יודעת מה אתם מתכננים.
אני רואה את כולם מחכים ב"נשקייה".
הם מטרה נייחת, אנזו.
כן, אלא שלא כולם מחכים ב"נשקייה".
מה אתה עושה? -את חלקי.
אני צריך ממך טובה.
אני צריך שתחשבי עליי. -לא.
טוב, אעמיד פנים שזה לא פוגע לי ברגשות.
אני יודע שהדחפים שלך חזקים
ושאת לא יכולה לשלוט בהם, אבל את יכולה למקד אותם.
תרדפי אחריי, ורק אחריי,
וזה ייתן לחברים שלנו זמן למצוא פתרון.
אני אתפוס אותך, אנזו.
תני בי קצת אמון.
קדימה, יקירתי.
אוביל אותך למרדף שווא.
טוב. נתראה.
עכשיו בואי לתפוס אותי.
איפה הזאטוטות הקטנות?
רחוקות ממה שעומד לצאת משם.
כדי שמשהו ייצא אנחנו צריכים להיכנס.
יפה. שניכנס?
סטפן...
את מה שיש לך להגיד...
תגידי כשזה יסתיים.
וואו, זה נראה... מבטיח.
ראיתי גרוע מזה.
אז הדבר הזה שהיה בכספת שאף אחד לא אמור היה לפתוח,
אנחנו יודעים במה מדובר?
כן. משהו רע.
אנזו טוען שהנצחי האחרון נמצא בארון איפשהו.
אז בוא נמצא את הדבר הזה ונעוף מכאן.
למה עצרת?
נגמר לי הדלק,
מה שאומר שהיית תופסת אותי בסופו של דבר.
אין לי שמץ של מושג מה את מרגישה...
אבל חשבתי, שאם תבואי הנה... -אנזו...
אולי נוכל לחלוק ארוחה ומשקה, פעם אחרונה.
אתה יודע שאני לא יכולה.
בחייך. הריזוטו שלי לא כזה גרוע.
אני ממש מצטערת.
או שאולי כן.
זה מפחיד כראוי.
אנזו אמר לא להיכנס לכספת.
חיפשנו בכל שאר המקומות.
אם אתה מפחד,
דיימון, אתה יכול... לחכות בחוץ עם בנות השלוש.
דיימון.
אתה מוכן לעשות את זה או מה?
כן.
כן, אני מוכן.
אבל אעשה את זה לבד.
ממש לא.
מה שנמצא שם הוא "נו בואנו".
ולכן אתה זקוק לי.
תניח לי לעשות את זה, סטפן.
יש בחורה שמחכה לך בחוץ,
ואם תיכנס פנימה, ותידפק לגמרי,
יהיו לך בעיות איתה, ואתה תאשים אותי.
לא אכפת לי. אני יכול לעזור לך.
אני יודע שאתה יכול...
ועזרת.
שוב ושוב,
עזרת לי.
ושוב ושוב, זה דפק אותך,
ולכן, הפעם, אני צריך עזרה מסוג אחר, טוב?
אני צריך... שתניח לי ללכת.
תניח לי להצליח או להיכשל...
אבל תניח לי לעשות את זה לבד.
אני מצטער שנטשתי אותך באותו ערב.
אתה צודק, פחדתי.
וידעתי שתכעס, אבל גם ידעתי שתהיה בסדר.
אני יודע שההחלטות שלי מבאסות לפעמים,
ואתה אוהב להיות שם ולהתערב,
אבל הפעם... אני צריך שתאמין בי.
טוב?
דיימון, אני...
אתה לא רוצה חיים שהפחד שולט בהם?
אז, הפעם... תעזוב אתה אותי,
ואל תפחד ממה שיקרה.
תאמין שאהיה בסדר.
כך או כך...
אהיה בסדר.
כן.
טוב.
אם תצטרך אותי, אהיה...
פה בחוץ.
כן.
עבר המון זמן.
אלוהים אדירים, תודה לאל.
איפה דיימון?
זה עדיין לא נגמר.
אני לא יכול לזוז.
אני יודעת.
לא, את לא רוצה לעשות את זה.
תילחם בי.
תילחם בי! תהדוף אותי ממך.
אני מנסה...
אבל הייתי אומר שהתחזקת.
תעכב אותי.
בבקשה, בבקשה.
חוששני שהגעתי לקצה גבול היכולת שלי.
אני מצטערת, אני מצטערת, אנזו.
זה בסדר, זה בסדר.
אבל אני צריך ממך דבר אחד.
כשזה יסתיים, אל תזכרי את הרגע הזה.
תזכרי את הרגעים האחרים:
ערב השנה החדשה ושמפניה...
ושאת נגנית גיטרה איומה ונוראה שמעולם לא השתפרה באמת,
אף על פי שאמרתי שכן.
ותזכרי
שחוויתי מאה שנים של כאב ובדידות
לפני שמצאתי אותך...
ולאחר מכן שלוש שנים מהוללות של אהבה.
בוני, אני אוהב אותך.
אני אוהבת אותך, אנזו.
הנה אתה.
אני לא יכולה להחזיק את עצמי יותר.
את לא חייבת.
קדימה.
קדימה!
הוא הצליח.
הוא הצליח, הוא הצליח.
הצלקת נעלמה.
כן... אני מניחה שהוא הצליח.
אקח את הילדות הביתה.
יופי. אקח את הדברים שלי ו...
לא.
לא, מוטב...
מוטב שתישארי.
שינית את חיי... את יודעת את זה, נכון?
שינית אותם מן הקצה אל הקצה.
ועל כך, אני...
אני תמיד אוהב אותך.
אף על פי שאני יודע שאת לא אוהבת אותי באותה צורה.
ריק... -זה בסדר.
אם להיות כנים, תמיד ידעתי.
פשוט, אנחנו...
היו לנו רגעים שבהם היינו... פשוט... מתואמים בצורה מושלמת.
צחקנו על הבנות או...
בדמעות משום שהיינו מותשים כל כך, אני...
אני מניח...
לא יודע, אני מניח שחלק ממני חשב
שאולי, יום אחד, הרגעים האלה יוכלו להוביל למשהו מעבר.
אבל זה לא יהיה הוגן כלפייך.
זה בהחלט לא יהיה הוגן גם כלפיי.
אני ממש מצטערת.
לא.
חלק ממני פשוט... אהב את הרעיון של משפחה מושלמת ומאושרת.
ולא רציתי לוותר על זה.
את צריכה להיות מאושרת.
את ראויה לכל מה שאת רוצה.
ולא משנה מה יקרה, קרוליין,
את, אני, הילדות... אנחנו משפחה...
ותמיד, תמיד נהיה משפחה.
זה בלגן אמיתי, אה?
פני...
זה לא אמיתי.
באמת?
החיים שלך דפוקים כל כך,
שאתה אפילו לא מוכן לשקול שאולי אני רוח רפאים?
אני ממש מצטער. לא התכוונתי...
אני יודעת. אני יודעת.
אתה צלף איום ונורא. הבנו את זה לפני שנים כבר.
איך לכל הרוחות נקלעת לצרה הזאת?
אני פשוט לא מסוגל לברוח מהחיים האלה.
זה העניין, מאט.
לא ניסית באמת.
אז מה אתה רוצה לעשות?
אני רק רוצה להיות איתך.
בבקשה, קחי אותי איתך.
מצטערת, מאט.
מקומך גם לא איתי.
מחכים לך חיים טובים יותר שם בחוץ.
אתה רק צריך להתעורר ולמצוא אותם.
תתעורר.
תתעורר!
הוא בהכרה.
איבדת הרבה דם, אבל יהיה בסדר.
רק תישאר איתי. הכול יהיה בסדר.
הוא דיימון.
הוא כמו מקק. הוא תמיד שורד.
את עדיין כאן.
עדיין יש לי כמה דברים שרציתי להגיד לך
כשזה יסתיים.
-דיימון: בדרך החוצה. תכין בורבון. -
הוא בסדר.
כמו תמיד.
אני מניח שאת מה שרצית להגיד לי,
את יכולה... להגיד עכשיו.
שיקרתי קודם.
הייתה הפשרה.
אם אתה חושב שזה אומר שסלחתי לך...
סלחת לי ועוד איך.
קצת סלחתי לך.
היה הורג אותך לעשות את זה,
לא יודע, חמש דקות מוקדם יותר?
רגע... אנזו עדיין בחיים?
לעזאזל. חשבתי שחיכיתי מספיק.
תודה.
תודי לי פנים מול פנים עם מתנות ו...
דיימון...
הלו? -רק רגע.
דיימון...
אליינה?
מה אמרת?
אני שומע אותה בכספת.
דיימון, אליינה נמצאת במחסן בברוקלין.
אני יודע, אבל...
דיימון...
מה אם משהו קרה לה? -עזור לי.
מה אם "הנשקייה" לקחו אותה? -הם לא.
בבקשה...
אני רק רוצה לוודא.
דיימון! צא משם!
בבקשה, עזור לי.
אני בודדה כל כך.
אני זקוקה לך.
איפה את?
כאן.
איפה הוא? -בכספת.
אבל הוא סגר את דלת האבטחה.
אז תפתחו אותה.
לא, אנחנו לא יכולים. רק מישהו מ"הנשקייה" יכול.
למה לא הבאת את אנזו?
הבאתי אותו.
דיימון?
רק אתה?
התגנבתי.
לא התחשק לי לשחק "אבן, נייר ומספריים"
על מי יציל את חייך.
הרואי מאוד מצדך.
אני לא נוטש אנשים. זה לא הסגנון שלי.
חוץ מזה, חברה שלי חושבת שאתה הידיד הכי טוב שלה.
ועד כמה שאני יודע, גיבורים תמיד מכבדים את רצון החברה שלהם.
אם כך מוטב שאזהיר אותך...
זה לא תמיד מסתדר טוב כל כך.
הייתה לי תחושה.
אבל אל דאגה...
זה לא גרוע כמו שאתה חושב.
זה כואב רק בהתחלה.
ואז, לאחר מכן... זה קצת כיף.
"אליינה היקרה, היינו קרובים כל כך.
אני וסטפן סוף סוף ליבנו את הבעיות בינינו.
בוני ואנזו היו על סף אושר,
ודיימון... דיימון ממש עשה את הדבר הנכון.
את הדבר הלא אנוכי.
חיכינו בחדר הזה במשך ימים.
סטפן לא ישן.
השליך הכול, כולל את עצמו, על הדלת הזאת,
בניסיון לפתוח אותה.
כעבור שבוע אלאריק הצליח לפצח את צופן האבטחה.
היינו מוכנים כמעט לכול...
חוץ ממה שראינו.
הוא היה ריק."
אנזו?
"מרוקן לחלוטין.
אני לא יודעת איך הם יצאו, אבל הם עשו זאת."
אנזו!
"אני דואגת לבוני.
היא איבדה את שני האנשים הכי קרובים אליה,
והיא אפילו לא יכולה לבצע כישוף איתור כדי למצוא אותם.
כוחות הכישוף שלה לא חזרו. היא מרגישה חסרת ישע."
"פניתי לכל אנשי הקשר שלי,
בידיעה שיופיעו במוקדם או במאוחר.
הייתי חייב להם לפחות את זה.
ואז עזבתי. כי עד כמה שזה עצוב, זאת לא המלחמה שלי.
ואם אני רוצה להיות מאושר פעם, אני חייב לדעת לזהות את המלחמות שלי."
"חלפו שלושה חודשים לפני ששמענו את השמועה הראשונה...
שורה ארוכה של נעדרים בחוף המערבי.
זה היה מעודד.
אבל אז המספרים המשיכו לצמוח.
20, 50, 60 אנשים נעדרים.
אלו הם. אני בטוח.
אני לא יודע מה יש להם, או מה הם עושים, או למה...
אבל אני מבטיח לך, נחזיר אותם.
רק תדעי שמה שיקרה בין עכשיו לאז...
זה לא באשמתו."
הנה אתה.
התגעגעת אליי?
אף פעם לא נמאס, נכון?
בינתיים ממש לא. ?