Az előző részekben:
Alaric kisbabája a gyülekezet jövője.
Minden lehetséges módon megvédenék őket.
Benned vannak.
Megérteném, ha most menekülni akarsz.
Nem megyek sehová, mert szeretlek.
- Gyere hozzám! - Igen.
Teherbe ejtettem Valerie-t 1863-ban.
Julian addig verte, amíg a kicsi meghalt.
Meg kell halnia és kész. Most.
Elvette tőle a kisbabáját, és te az ő pártját fogod?
- Ne! Mit művelsz? - Ez nem szerelmi szimbólum.
Nora!
Anyánk megtett mindent, hogy elfeledkezzen rólunk.
Ha engem kérdezel, megérdemli, amit kap.
Vagy Salvatore vagy, vagy közülünk való.
Nagyon tévedsz, Julian!
Lily!
- Damon! - Mondj már valamit!
Az ágyadat megvetetted. Aludj jól!
Stefan, nem mehetsz oda.
Elfogta Damont és Caroline-t.
- Mert rád vadászik. - Akkor most megkaphat.
Ja, és felgyújtottam a Porschét,
úgyhogy kéne a te kocsid.
- Veled megyek. - Nem, nem jöhetsz.
- Stefan! - Már két szerettem is nála van.
Ne legyen harmadik is, érted?
Ha most bármi bajod esik,
valóságos poklot zúdítok arra, aki felel érte.
Ne légy ilyen drámai!
Villámgyorsan megjárom.
Na, ennyi lenne?
Ez a teljes gyásznép?
- Hol van a barátnőd? - Az nem tartozik rád.
Zűrzavar a paradicsomban?
Na és Julian? Miért nem jött?
Azóta nem hallottam felőle.
Lily mellé álltam. Nem emlékszel?
Csak mi vagyunk. Beau képtelen volt búcsút venni.
Á, gondolom, nem találta a megfelelő szavakat.
Na jó, tudjuk le!
Várj! Mondanunk kéne valamit.
Nem, nem kötelező.
De, illene.
Kislány koromban
nagyon szerettem az anyámat.
Ő is szeretett, míg rá nem jött,
hogy szipolyozó boszorkány vagyok.
Pedig nem is tudta, hogy ez csupán
az egyik különcségem.
Amikor ellenem fordult,
azt hittem sosem kapok már szeretetet.
Te rácáfoltál.
Köszönöm, Lily!
Kövi!
Ismertél a legjobb és legszörnyűbb napjaimon.
Bármilyen kedvem volt,
mindig láttad bennem a fényt.
Hiányozni fogsz.
Fehér ibolya.
- Emlékeztél. - Ez természetes.
Köszönöm!
Akkor mi megyünk.
Hát...
Hányszor kapsz második esélyt
anyánk gyászbeszédének elmondására?
Jogos felvetés.
Mit szólsz ehhez?
Lily, csapnivaló anya voltál életedben,
és az maradtál a halálodban is.
Igazad volt, tényleg jól esett.
Nagyon sajnálom!
Esküszöm neked, hogy megbosszullak.
Tavaly 10 láda volt, az idén 20-at tűztem ki célul.
Tudod, ha bűvölettel veszed rá őket, az nem igazi adomány.
Rám se fogsz ismerni. Jól kikerekedtem.
- Hatalmas a pocakom. - Akkor csapj fel egy Télapó sapkát!
Biztos, hogy nincs rám szükséged?
Arra, hogy elkísérj a szülésfelkészítésre?
Egy halhatatlant kerestek, aki miatt meghalt az anyátok,
az sokkal fontosabb.
- Én majd boldogulok. - Azt elhiszem.
- Caroline, ott vagy még? - Igen. Itt.
- Amúgy hogy vagy? - Jól.
Bár sokkal jobban lennék, ha az útitársam
a célra koncentrálna, ahelyett, hogy beugrik minden egyes útba eső bárba.
Kocsmákat fésültünk át, ez volt a cél.
Ne légy ilyen grincs, különben szenet kapsz a zoknidba.
És most le kell tennem, majd később felhívlak.
"Szia Stefan! Mondtam, hogy Bonnie látott"
"amint hajnalban vért kevertem a majonézbe?"
Na figyelj! Egy, az pillecukorkrém volt,
és kettő, három helyet tesz velem, így kívánós vagyok.
Jogos. Miért nem mondtad neki?
Mert nem kell aggódnia az Alaric babáival
való varázsterhességem velejárói miatt.
Amit talán nem kellett volna ilyen hangosan kimondani.
- Indulhatunk az oktatásra? - Most már igen.
Tudod, hogy ez szülésfelkészítés, és nem államvizsga.
Egyedül is boldogulsz?
Ha te mindezt bírtad terhesen,
én is bírom egy ideig nem terhesen.
Menj az órára!
Ez a legkevésbé gyomorforgató.
Tanulmányozd!
Na, hogy fognak szólítani? Stefan bácsi? Stephy bácsi?
Megvan!
Ijesztő alak, aki anyucival lóg, aki nem apuci.
Azért ne feledd, nem ő az anyjuk.
Ismered Caroline-t? Szerinted lazán átengedi az ikreket
egy gyakorló alkoholistának?
- Azt teszi, amit akar. - Milyen diplomatikus.
Csodálatos majdnem-apuci leszel.
- Talán az a sorsod. - Mármint mi, Damon?
Hogy csak majdnem lehetsz apuka.
Hűha! Az elmúlt hetekben
a poénjaid egyre siralmasabbak lettek.
Tudod mit? Szükséged van rám, kisöcsém!
Szívás, de Julian csaknem 500 éves,
és egyedül nem bírsz vele, bármennyi verbénát kap
vagy karót a szívébe.
Jobban kellenének a tetteid, mint a szavaid.
Akkor Beau-val most jobban járnál.
Segíteni jöttem, hidd el!
Annyi verbénainjekciót és gránátot kötöztem a testemhez,
hogy egyetlen rossz lépés, és vámpírakna leszek.
Lazíts már! Tojáslikőrt?
Julian nincs itt, ha miatta aggódnál.
- Nem is jön vissza? - Nem tartozik rád.
Itt hagytam pár holmit. Gyorsan összeszedem, és már megyek is.
Találkoztál vele?
Beszéltünk.
Mindez a te hibád, tudod? Hogy szétszéledtünk.
Ja. Én buta, teherbe estem,
és odadugtam a terhes méhemet, Julian talpa alá.
- Még most is ragaszkodsz a mesédhez. - Ez nem csupán mese.
Tegyük fel, megtörtént, bár némi túlzással adod elő.
Az időzítés meglehetősen gyanús, nem igaz?
Ezt meg hogy értsem?
Hát, száz éved lett volna elpanaszolni nekünk.
De megvártad, hogy ismét Stefan közelében légy,
így hasznodra vált. Együttérzést kaptál.
Azt gondoltam, te vagy a kedvesebb,
és érző szív dobog benned. Talán tévedtem.
Nora nélküled kivirulhat.
Fáradtnak tűnsz.
Nora, nem számítottam rád.
- Mi járatban vagy? - Játékot hoztam egy kölyöknek.
- Nem kéne. - Nem vettem, bevallom.
Ajándéknak szántam,
ha Mary Louise visszakönyörögné magát. De azt várhatom, így...
- Akkor is nagylelkűség tőled. - Tudom.
Na jó, leszállítottad. Hurrá! Ennyi volt.
De honnan tudja majd a kölyök, hogy tőlem van?
Megmondom neki.
És még most sem mész el.
Én is szeretnék segíteni.
- Mostanában beiratkoztam órákra. - Suliba járnál? Miért?
Mivel kíváncsi voltam az egyetemre,
és Mary Louise berzenkedett tőle.
Dacból. Remek motiváció a tanuláshoz.
Látom, hogy elkélne a segítség.
Nem egy gonosz eretnektől, aki elrabolta a barátomat.
Hagynád, hogy egy ilyen ósdi ügy a jótékonyság útjába álljon?
És én vagyok a gonosz.
Adományfülke.
A távoli, mármint a lehető legtávolabbi.
Igen, látod? Látod?
Csak, hogy tisztázzuk. Az, hogy segítek kinyírni Juliant,
a karácsonyi ajim, úgyhogy ne várj tőlem se zoknit,
se tévét.
- Előbb meg kéne találnunk. - Meglesz.
Bonnie keresőbűbája Sunburyt szúrta ki,
és már itt vagyunk.
Hoppá!
Kifogyott.
Tankolunk.
Boldog karácsonyt, öcsém!
Azt hiszem, megtaláltuk.
Sok csalódott arcocska lesz karácsony reggelén.
Ha nem álltunk volna meg minden bárnál tojáslikőrre,
talán nem végzik így.
Vagy talán kettővel több tetem lenne a halomban.
- Mire célozgatsz? - Nem célozgatok,
csak azt mondom, hogy talán tarthatnánk egy kis szünetet, vágod?
Nézz már körbe! Julian láthatóan teljesen be van vadulva.
Mi? Mióta gondolkodsz te logikusan?
Szia! Tiszta fejű Damon vagyok.
Előbújok, amikor Stefan süsüke lesz,
mert a mami
és az "apuci lehettem volna" bosszúja vezérli.
Tehát nem gondolod, hogy Julian megérdemli a halált?
De igen, 100 százalékban, de nem kéne belehalnunk.
Szóval álljunk meg egy percre, és szerezzünk erősítést!
Te lennél az erősítés, te mihaszna!
És ha Julian bekattant, ám legyen! Óvatlan lesz.
Nézd ezeket a sebeket! Frissek. Még a városban lehet,
így vagy segítesz megtalálni, vagy...
Nem kell ez a dráma, máris intézkedem.
- Vedd fel! - Szia, Damon!
Bonbon! Bocsáss meg, hogy zavarlak, de...
Milyen kedves köszönés!
"Szia, Bonnie! Kérnék valamit."
Hát nem jó érzés, hogy szükség van rád?
- Szóval Julian... - Igen, már megtaláltam nektek bűbájjal.
Igen, tudom, ami elvezetett minket ebbe a télapóktól hemzsegő pokol bugyrába,
de nincs valami zoomoló igézet,
amivel csöppet pontosabb eredményt kapnánk?
Ez nem így működik, Damon!
Persze, hát elmondom, mi a szitu.
Stefan egy kissé becsavarodott,
és a nyakamba liheg.
És reménykedtem, hogy lesz némi
infóm a számomra. Ugye megérted?
Ami azt illeti, talán tehetek valamit.
- Tényleg? - Küldök SMS-t.
Na látod, hogy töröm magam?
Mi lesz, ha hiába tervezünk,
és otthon folyik el a magzatvíz?
Megvizsgáljuk a színét, szagát, mennyiségét és idejét,
és hívjuk a szülésznőnket.
Hűha! Jól beleásta magát a javasolt olvasmányokba.
Remélem, hogy nem csak én. Babákról van szó,
hiszen mindegyikünk egy új életet hoz a világra,
ami persze óriási felelősség.
Biztató szavak, Caroline, mint mindig. Köszönjük!
Innen folytatjuk legközelebb.
- Ne nézz így rám! - Hogyan?
Ez lenne a "megtébolyítanak a hormonjaid,"
"mert terhes vagy" tekintet.
Ami, vedd tudomásul, csupán
férfiúi kísérlet elbagatellizálni az áldást,
amit a testem a világnak nyújt.
Feminista útmutató a terhességhez, negyedik fejezet, negyvenharmadik oldal.
Ami azt illeti, szerintem ez a harmadik fejezetben van.
Azt hiszed, én nem olvasok el mindent, amit te?
- Ő nem tanár a Whitmore-ról? - De igen, a lány meg a diákja.
Mi a baj? Talán gond van?
Dehogy, csak a vámpírhallásom mostanság kissé túl jól működik.
Fogadjunk, hogy csak jó jegyeket szokott kapni.
Nem. Semmi baj.
Csak nehezen tudják elfogadni
a 21. század bonyolultságát, amiben a családok már nem sablonra készülnek.
Jobb lesz, ha elmagyarázom nekik.
- Caroline! - Nekem igenis van pasim,
és meglehet, hogy nem ő az apa...
Caroline, Caroline, Caroline!
A szemed! A szemed.
Csak tudod, a hormonok.
Tessék!
Ez lenne az adományod? Matrica?
Beugrottál a benzinkútra,
vagy csak a szemétből pecáztad?
- Dowling professzor vagy Markus? - Hogy mondod?
Irodalmat vettél fel. Ki a tanárod?
Légyszi mondd, hogy Dowling és nem Markus.
Elbírok én a macerás alakokkal.
Ó, abban biztos vagyok. Ezért járhatnál Dowlinghoz.
Nem akarom, hogy Markus holtan végezze.
Csak vicc volt.
- Mondjuk. - Kitalálom.
- Forró csoki és verbéna? - Majdnem. Bourbon.
Ne haragudj, hogy undok voltam.
Tudom, hallgattál Valerie-re,
és Lily mellé álltál.
Új életet kezdenél,
és nyilván nincs most senki.
Pazar! Szánalombarát, pont erre vágytam.
Az egyetem lehet magányos és rémes vagy akár bulis is.
A szánalombarát is barát.
- Mit szeretnél tőlem? - Hogy mondod?
Nem most jöttem a falvédőről.
Szeretnék jót tenni. Ez remek kezdet.
Hallottál egy Sunbury nevű városról?
Mégis mit gondolsz, mikor ér véget nálad
ez a tagadás fázis?
Miért? Mire vársz még, Stefan?
Hogy megtörjek? Könnyezve összeomoljak? "Sajnálom, mindenről én tehetek"?
Ne arra várhatsz, öcsém!
Nem hiszem el, hogy ennyire
nem törődsz a saját véreddel.
Ugyan miért? Lássuk be, a halál nem törli el az aljas húzásait.
Ráadásul jobb is így, legalább nem bánt annyira.
Ó!
Hahó, fiúk!
Ha megbocsátotok egy percre!
Mit művelsz?
Úgy tűnik, elhagytam valahol a mobilis telefonomat.
Ezek a holmik olyan könnyen kicsússzanak a kezünkből,
és eltűnnek.
Ne keressétek! Meg is van.
Hát, hülyén érzem magam. Te nem érzed magad hülyén?
Mert Stefannél azt hittük,
van egy szupi mániákus terved,
de csak egy részeg diáklány vagy,
aki elszúrja az éjszakát a mobilja elhányásával.
Volt néhány nehéz hetem. Miképp nektek is, felteszem,
- azok után, amin keresztülmentünk. - Mi?
Úgy érted, együtt?
Elvesztettétek az anyátokat, én pedig életem szerelmét.
- Semmit sem jelentett számodra. - Ő volt a mindenem, fiúk!
Bocsánat!
Ó, hogyne!
Emlékeztek erre a kardra?
Amikor átdöftétek a mellkasomon?
Nem igazán raktátok össze a részleteket. Szó szerint.
Ugyanis amikor egy vámpírt szíven szúrnak már a teljes karddal,
azzal varázslat jön létre. Áthelyezi a lelkét
ebbe a különösen rusnya kőbe.
És a kő célja, hogy büntesse a vámpírokat.
Mondjuk titeket minden elkövetett vétekért,
megteremtvén számotokra a személyes poklotokat.
Több mint száz évet töltöttem bent raboskodva.
Száz évet.
Majd Lily megmentett.
És egy rövidke pillanatra...
ismét az életem részévé vált.
Tudjátok, ő volt az egyetlen,
aki visszafogta a kő okozta őrületemet.
Neki köszönhetően maradhattam józan.
Várjunk! Te ilyen lennél józanul?
Csak voltam, de most...
Tudjátok, komor napok ezek számomra.
Követték Ridley Parkba,
Old Saybrookba és végül Sunburybe.
Azonnal el kell onnan menniük. Julian nem kifejezetten élvezi a magányt.
Ezekben a városokban lakott.
Akkor eszembe jutott, milyen is volt a régi élet.
És ekkor ráébredtem,
hogy jó kis élet volt,
hisz olyanok vettek körül,
akiket fölöttébb kedvelek.
A barátaim.
Kettő, kettő.
A jó Raphaellel Firenzében találkoztunk az 1600-as években.
Festő volt, csapnivaló művész, de akkor is az.
Ó, Mocskos Robin! Egy zárdában leltem rá
még Massachusettsben úgy 1802-ben.
Imádta az apácákat.
Seth-et, azt a fiút
egy bányajog-tulajdonostól mentettem meg az aranyláz idején.
Xi Nguyent egy hete ismerem. Bizony. Portlandből.
Na most, tudomásom van róla, hogy már jó ideje
nyomomban jártok. Így van?
Remélem, nem becstelen szándékkal.
Attól függ. A megölésed az lenne.
Na jó, fiúk, figyi! Mindnyájunknak hiányzik Lily.
Legalábbis a többségnek. Konkrétan nektek, de biztos,
hogy bárhol is legyen, felnéz, és azt gondolja,
"bár ne harcolnának a fiaim!"
- Én nem adom fel. - Helyes.
- Remek! - Jó. "B" terv.
Piaáztatta gyúlékony ruházat.
Kaphatnék egy fiújátékot?
Természetesen. És lehetsz bármi, amit akarsz.
Ne hagyd, hogy a társadalom meggyőzzön!
Mi van? Csodálkozol, hogy nem mészárolom le a betegeket?
Még korán van.
A karácsony a kedvenc ünnepem.
Kiskoromban persze még egész más volt.
Beértem volna egy ugrókötéllel.
A lényeg, hogy körbevegyenek a szeretteink.
Ez pont olyan, mint ő.
- Mi van? - Mary Louise-szal szakítottatok.
Ő döntött így, bár elég rosszul.
Semmi "de"! Tovább kell lépned, és a magad lábára állnod.
Ez csak úgy fog menni, ha a jelenben élsz, és nem a múltban.
Vagyis ne gondolj folyton rá,
és ne is beszélj róla!
Számodra ő halott.
Valóban?
Beszélhetnénk?
Csak ennyi hiányzott, hogy letépjem a fejét.
Szemetek voltak, megérdemelték volna.
Egész nap erre vágytam.
Ahogy én meg erre.
Nem gondolod, hogy árthat a babáknak?
- Caroline! - Komolyan.
És ha a vér olyan, mint a pia, és csak rosszat tesz nekik?
Ha neked jót tesz, mégis hogy árthatna nekik?
Nem tudom, de te sem tudhatod,
mert nincsenek tanulmányok a témában, sem könyvek. Nincs...
Nyugi! hidd el, így is remekül helyt állsz.
- Muszáj folyton ezt hajtogatnod? - Igen, mert így igaz.
Tudod, milyen boldoggá tettél mindezzel?
Hisz ez kész csoda!
Változást hoztál az életembe.
Mondom, hallgass!
Most... mennem kell.
Caroline!
- Na? - Na, mi?
- Bocsánatot kérsz végre tőlem? - Nekem kéne bocsánatot kérnem?
Miért?
Amiért azt mondtad, hozzám jössz,
majd a gyűrűt, amit kaptál tőlem, a képembe vágtad.
Ó, amit Julian adott.
- Talán ez bánt annyira? - Hiszen miatta halt meg Lily.
Nem, nem igaz. Juliant is ugyanúgy felzaklatta a halála.
Valerie meséje tehet mindenről.
Még mindig hiszel neki? Egy hazug. Hogy nem látod be?
Ha elismerem, hogy hazug, hazajössz velem?
Unom már ezt a marakodást.
Ahogy én is.
Végeztem, Mary Lou.
Érted? Ennek vége.
Már régóta ezt akartad, nem igaz?
Fogadok, hogy mindvégig ezt tervezted.
- Te paranoiás vagy. - Tényleg? Nem sokat vártál.
Órákra jelentkeztél, a koleszban barátkozol az ellenségünkkel.
- Te talán a nyomomban vagy? - Tényleg követtem valakit,
csakhogy ő nem úgy viselkedik, mint a barátnőm.
Szerettem volna valami újat kipróbálni.
Te nem mersz kiszabadulni a világba, félsz a változástól.
Úgy gondolod, félek télapót játszani pár szánalmas embernek?
Mikor jótékonykodtál utoljára?
- Nem is tudom. - Hm?
Talán, amikor járni kezdtem veled.
Még nincs minden veszve, csak el kell választanunk a sleppjét.
Ezt felejtsd el! Most szépen kocsiba ülünk és hazamegyünk.
Mi? Hiszen egy egész kis sereget toborzott.
- Készül valamire. - Lerészegedik a haverjaival.
Figyelj! Ez egy darázsfészek,
és higgy a szakértőnek, jobb, ha nem bolygatjuk.
Neked nem szabadna máris feladni.
Miattad ő még él, Lily meg nem.
Miféle sánta logika mondatja ezt?
Megölhettük volna Juliant,
amint megjelent köztünk. De nem!
Te hosszadalmasan büntetted volna Lilyt, nem igaz?
Ő meg egy rövid karóval büntette magát.
Tudod, heteken át figyeltelek,
és kerestem a megbánás legkisebb jelét az arcodon.
- Mit kellene megbánnom? - Haldoklott az anyád.
Nehéz lett volna valami jót mondani?
Nem akartam neki hazudni.
Megbocsátásra vágyott, te meg az arcába köptél.
Nem érdemelt tőlem megbocsátást.
Mert elkövetett pár hibát,
vagy mert nem téged választott Valerie helyett?
Megint felmentést keresel neki. Az ő kis angyalkája.
Egy elkényeztetett kölyök vagy. Gyáva alak.
Esélyed lett volna jóvá tenni, még mindig van.
A kirándulásnak vége.
Ha kockáztatni akarsz, csak tessék.
Én indulok haza.
Kérlek, mondd, hogy azért hívsz, mert Julian halott!
Jó lenne. Indulok haza, Damon cserbenhagyott.
És én már alig vártam, hogy mindezt elfelejtsem.
Azt hiszi, túlzásba estem.
Bármilyen reakció jogos, tekintetbe véve azt, amit velünk tett.
Úgy unom, hogy mindenki elnéző ezzel a szörnyeteggel.
Veled mehettem volna,
- hogy elintézzük. - Még megtehetjük.
Nem láttad Mary Louise-t?
Itt ücsörgök egész nap.
Elvárható lenne a jobb kiszolgálás.
Már eleget ittál.
Nem is sejted, milyen pocsék az időzítés.
Biztos vagy benne? Ahogy elnézem, jól jönne egy barát.
Norával nem jött össze a kibékülés, nem igaz?
Jobb, ha tartod a szádat, ha kedves az életed.
Én meg nem fenyegetőznék, ha egy álcázott eretnek állna mögöttem.
Édes a bosszú.
Maradj vele és ügyelj, nehogy magához térjen, amíg Julian él.
Látom, nem ment jól.
Azt mondta, szánalomból kezdett velem.
- Mindjárt keresek neked zsepit. - Ne fáradj,
már kifújtam az egyik rémes felsődbe.
Ami most már a te felsőd.
Feltehetek egy első hallásra undok kérdést?
Kérlek! Ne kímélj! Szó sincs róla, hogy törékeny lenne az állapotom.
Mit látsz benne?
Azon kívül, hogy valóságos szőke Angelina Jolie.
Tudod, szeret, megvéd és kedves.
Legfeljebb hozzád.
Ez igaz.
Mindig én vagyok neki az első.
Talán elkényeztettek, vagy régimódi vagyok,
de jó érzés, hogy valaki
végre nem érdekből van veled,
aki szeret, aki úgy véli,
csodás vagy. A világ leggyönyörűbb lánya, érted?
Talán nem.
Nem kell, hogy mások mondják, hogy szép vagyok.
Senkinek sem kell.
Ettől függetlenül jó érzés hallani.
Köszönöm a mai napot!
Te kedves ember vagy,
és gyönyörű.
Még ha rémes felsőkben is jársz.
- Azt hiszem, tévedtem. - Miben?
Egyáltalán nem vagytok kedvesek.
Bizonyára sok helyen örültek volna,
ha ezeket eladományozod.
Máris visszajöttél?
Hajlamos vagyok rá, ha megfenyegetnek.
Merre van?
- Nem igazán vágom, kit keresel. - Na játszd a hülyét!
Megkaptam az öcséd üzenetét, hogy egyedül jöjjek.
Itt vagyok, egyedül. Halljam, hol van Mary Louise!
Stefan elrabolta Mary Louise-t? Vagány.
Két órát ültem, szorongtam
egy kis fémcsőben, átrepülvén az országot, hogy itt legyek.
Pokoli volt. De ez csupán töredéke a pokolnak,
melybe e kard küld téged, ha nem kapom őt vissza.
Figyelj, Jules,
kettőnk között nincs harag, igaz?
Nem az én gyermekemet ölted meg, és nem okollak Lilyért,
az ostobaságának köszönheti.
Kérlek szépen, ne beszélj előttem így az anyádról!
Maradjunk a Lilynél. Véletlenül lett az anyám.
Hogyne, elfeledtem. Te nem szeretted anyátokat.
Ezt bizonyítja az is, hogy elégeted a ruháit.
Így törölnéd el a létezése minden nyomát.
Kellett egy hely a szekrényemben.
Tudtam, hogy az irántad érzett szeretete okozza majd a halálát.
- Mérgező volt. - Nem, nem is létezett.
Könnyebb számodra így gondolkodni, nemde?
Mert így egyáltalán nem kell felelősséget vállalnod a haláláért.
Ő ölte meg magát.
Mert képtelen volt neked hátat fordítani.
Vicces. Én gond nélkül hátat tudok neki fordítani.
Nem sejtem, milyen lesz a poklod, de remélem, ő vár benne.
Szia, anyu!
Csak most döbbentem rá, hogy ez lesz
az első karácsonyom nélküled.
Úgy fáj.
Azért hoztam meglepit.
Két meglepit is valójában.
Most hagyjuk is az iszonyatos részleteket,
mert bevallom, unom már a magyarázkodást.
A lényeg, hogy ez van.
Terhes vagyok.
Elképzeltem, ahogy erről beszélgetünk.
Bár máshogy volt.
Nyilván emberként a saját gyerekeimet vártam,
és te... nos...
még éltél.
Tudom, nem az enyémek.
De akkor is én felelek értük.
Igaz? És szeretném...
Muszáj jól csinálnom.
Eközben fogalmam sincs, mit művelek.
Nem akarok mást, csak ülni
a konyhapultnál, amíg te odaégeted a vacsit,
és felteszel vagy milliónyi kérdést.
Istenem, de hiányzol.
Azt hittem, leléptél.
A saját házamból? Kétszer annyi idős vagyok.
- Elbírok veletek. - Persze, megpróbálhatod.
Ott helyben megöltelek volna, ha nincs az anyád.
Tiszteltem őt!
Az érzés nem lehetett kölcsönös.
Stefan!
Ne!
Na most futok.
Damon!
Ki az?
Jaj istenem!
Damon le akart róla beszélni.
Hallgathattam volna rá.
- De nem tudtam. - Hiszen az anyád volt, Stefan!
Ha azt hiszed, olyan könnyű felejteni,
hidd el egy lánynak, aki most jön
az anyja sírjától, hogy nem az.
Inkább találjuk ki, hogy menthetnénk meg.
Nem veszi fel.
Fel kéne hívnunk Valerie-t. Stefan!
- Ezt nem fogja túlélni. - De, kibírja.
Az a kő büntet minket minden rosszért, amit tettünk.
És ismerjük őt.
Tudni sem szeretném, mit él át.
Hé! Túlélheti ezt.
De akkor is megváltozik.
Ahogy te is.
Stefan! is.