Dette har hendt:
Kjærlighet tok meg til Mystic Falls.
Jeg elsker deg.
-Kjærligheten drev meg vekk. -Silas!
Og da vi trodde vi var trygge...
Tok fiendene våre fra oss alt.
-Jeg vil ikke være død ennå. -Jeg kan si at du er hos familien.
Jeg er her for deg.
-Livene våre. -Hva gjør du?
Jeg ødelegger hjernen til Silas.
-Vi har savnet deg, Stefan. -Jeg aner ikke hvem dere er.
Til og med minnene våre.
"12. mars 1922. Jeg var borte i dagevis."
"Jeg våkner i en fremmeds blod med kvinner jeg ikke husker."
"Jeg føler meg levende igjen."
Jeg har lest nok.
-Nada? -Det betyr ingenting.
Jeg vet hvilken dag det er og at bilen har en V8.
Men etter to dagbøker husker jeg ikke hvem jeg er.
Brutalt.
-Skal dette gjøre meg mett? -Ja og nei. Ja, for du er en vampyr.
Men nei, for du er... Deg.
Den umettelige vampyrripperen fra Monterrey.
-Og vi er bare i 1920-årene. -Beklager, men det er mye å ta inn.
Du er vampyr, ikke huleboer.
Dette må jeg forstå. Jeg hjalp deg å stjele denne bilen.
Jeg fant ut at jeg er en vampyr som drepte sin far.
Men jeg forsøpler ikke?
Du er en prinsippfast mann som fikk slettet hukommelsen av en heks.
Heksa kjører nok fortere enn deg.
La meg gjette. Morsom bror, trygg bror.
-Hva gjør du? -Stoler du på meg?
Skjønner. Du er den morsomme broren.
Var jeg sprø som overlot hukommelsestapet til Damon?
-Nøyaktig hva sa han? -En sms: "Alt vel så langt."
-På damonsk betyr det... -At de har fortært en speidertropp.
-Caroline! -Jeg bare tuller.
Men det er ikke uvanlig at folk med hukommelsestap blir ustabile.
Hvordan kan du så mye om hukommelsestap?
Jeg har lest meg opp på kjemi, biokjemi, molekylærbiologi-
-og Grey's Anatomy. Boken og programmet.
-Gjorde du alt det for Stefan? -Selvsagt.
Og jeg prøver å imponere dr. Maxfield.
Hvis jeg får ta biologi med ham,-
-får jeg kanskje vite hvorfor han skjulte et vampyrdrap.
Og kanskje jeg har fått hjelp.
Hei, dr. Maxfield. Klar til å lese, Jesse?
Jesse? Dr. Maxfields heite, morsomme og enslige labassistent?
Jeg drar ham til kirkegårdens klokkeseremoni.
-Som i en skummel første date? -Som i en lesedate.
Jeg kan jo ringe for Tyler og meg, siden forholdet vårt er døden nær.
-Vi ses. -Ikke rot deg bort i noe.
Ses vi der? Du kan ta med Stefan. Det heter jo Minnedagen.
Jeg håper det. Hvis Stefan takler den mørke fortiden sin.
Snakkes senere.
-Skål for onkel Steve! -Onkel Steve.
-Er byen så glad i døde folk? -Makabre tradisjoner.
På 1820-tallet var alle så redde for kolera at de begravde noen før tiden.
Feirer vi at folk ble begravd levende?
De var så paranoide at de ba om-
-å bli begravd med en bjelle over bakken.
Familien satt ved graven i 24 timer og håpet bjellen ville ringe.
Men nå er det bare en kul grunn til å bli dritings.
-Hallo. -Hei.
-Vi tar en runde til, skatt. -Greit.
-Hva var det? -Det, bror...
...var du som ville ha noe sterkere enn en blodpose.
Hva er problemet? Jeg har skjønt at jeg er vampyr.
-La meg få være en. -Det finnes to typer vampyrer.
De måteholdne og deg.
-Jeg er ikke psykolog... Ikke sant? -Nei.
Det traumatiske i å drepe min far og gjøre deg til vampyr,-
-kan ha fått meg til å rive av folk hodene.
Men uten de minnene slutter jeg kanskje med rippergreiene.
La oss ikke teste.
Jeg trodde det ville bli kjedelig å ta igjen to århundrer.
Minn meg på navnet ditt.
-Elena. -Elena. Nettopp.
-Har du ikke fortalt om meg? -Tohundre år er lenge.
Da så.
Ikke stopp for min skyld.
Beklager. Jeg har vært på joggetur. Hva gjør du her?
Jeg har ikke Netflix. Å se på deg trene er underholdningen min.
Jeg trener av meg alt adrenalinet.
Og alle jentene på Den andre siden takker deg.
Er dette noe nytt? At du spøker om døden mens jeg unngår vennene våre?
Jeg kan ikke gi Stefan hukommelsen tilbake.
Det vet ikke de. For de vet ikke at du er død.
De venter på at du skal hjelpe dem fordi du alltid hjelper folk.
-Skulle ikke du støtte meg? -Det vil jeg. Men...
Ikke på denne måten.
-Hei. -Kan du snakke, Jer? Jeg er redd.
Ja da. Hva skjer?
Jeg våknet i går, dekket av søle. Med denne.
-Sprøtt. -Ja. Jeg aner ikke hvor den er fra.
Jeg fikk blackout. Og det er ikke første gang.
Hvor mange ganger har du dødd med Gilbert-ringen?
Nei, det handler om at Silas ikke kunne kontrollere meg. Han så noe.
Eller noen. Det tsjekkeren puttet i hodet mitt.
Jeg tror det er der ennå.
-Hvorfor har du kameraer? -Jeg vil vite hvordan jeg mister tid.
Har du snakket med Bonnie?
Hun er den eneste som kan vite hva som foregår.
-Hun er i D. C. med moren sin. -Kan hun ikke ta telefonen?
Jeg har sendt 300 e-poster. Hun har svart på 2.
-Har jeg gjort henne sint? -Hun har ikke nevnt noe.
Du må hjelpe meg å få kontakt med henne.
Jeg har ikke sovet. Jeg er redd jeg holder på å bli gal.
-Jeg trenger hennes hjelp. -Jeg må gå.
Hvor?
Så, Herr "Alt vel så langt". Herr "Jeg vet hva jeg gjør."
Jeg har aldri sagt at jeg vet hva jeg gjør.
-Hvem ringer du? -Bonnie.
Kanskje en heks kan fikse det.
Jeg har prøvd å ringe ti ganger.
Til hun svarer lar vi Stefan være Stefan.
Morsom, bekymringsløs og full, uten hundre års dårlig vampyrsamvittighet.
Fordi han hadde en blodavhengighet han kanskje har ennå.
En filosofitime, så er du ekspert på arv og miljø?
Hvor ble han av?
Ser du den søte servitrisen noe sted?
Ikke skrik.
Ikke rør deg.
Jeg vil ikke skade deg. Du virker hyggelig.
Jeg vil ikke rive av deg hodet.
Men folk sier at hvis jeg smaker, klarer jeg ikke å stoppe.
Og selv om tanken på å drepe deg skremmer vettet av meg...
Er den sulten jeg føler...
Mye sterkere.
I dag er jeg den trygge broren.
-Hva slags navn er Honoria Fell? -Hysj, det var du som drepte henne.
I etterpåklokskapens lys var det for mange fristelser i baren.
Hvis rippergenet er biologisk, må vi minimere menneskelig kontakt.
Til vi får forhekset hjernen din tilbake.
Så dette er familiekrypten.
-Er det noen her jeg ikke har drept? -Du tok faren vår, som er i helvete.
Onkel Zach var min skyld. Men moren vår døde av tæring.
Jeremy: Må snakke.
Jeg må snakke med en fyr om en heks. Du får feste videre uten meg.
Bror, til deg. Og denne er til deg.
Jeg håper din familiehistorie er lykkeligere enn min.
La meg se.
De siste tre årene har jeg mistet adoptivforeldre, bioforeldre, tante,-
-vergen vår, Alaric, og broren min, Jeremy. Men han kom tilbake.
-Så det er jo fint. -Jeremy som bor hos oss?
Ja. Etter at jeg fikk sammenbrudd og brant ned huset vårt.
-Hva er det? -Hvorfor husker jeg deg ikke?
Du er smart, pen og morsom.
Og utrolig sterk, som kom deg gjennom alt det.
Jeg omga meg med fantastiske mennesker som hjalp meg.
Som deg. Du var en av dem.
Så vi fant hverandre gjennom døden.
Ikke si at vi møttes på en kirkegård.
Møttes vi på en kirkegård?
Nei, offisielt møttes vi et annet sted først.
-Vil du se? -Gjerne.
-Hallo? -Jeremy Gilbert tar telefonen!
Si at du har funnet Bonnie.
Jeg har en sulten vampyr som har glemt at han er helten.
-Du må komme og møte meg alene. -Du må være mindre vag og rar.
Jeg vet hvor Bonnie er. Kom hit, så skal jeg forklare.
-Husker du? -Nei. Beklager.
Jeg tror faktisk du kom derfra, for jeg så den veien.
Kanskje hvis vi bytter?
Det var her vi kolliderte.
Skal vi prøve igjen?
Selv om det er frustrerende ikke å huske noe,-
-hjelper det neppe å gjenskape øyeblikket vi møttes.
Nei... Unnskyld.
-Å se deg sånn er bare... Så rart. -Er jeg rar?
Du kom ut av herretoalettet. Vil jeg vite hvorfor?
La oss bare si at jeg hadde en fæl første dag.
Jeg vil vise deg noe.
-Lukk øynene. -Gjør det selv.
Stol på meg, Stefan.
Greit.
Åpne øynene.
Flott utsikt. Kom opp!
-Hvordan kommer jeg meg opp dit? -Hopp. Sats alt du kan.
Jeg må innrømme at det var... Ganske fantastisk.
Du svisjet meg opp på et pariserhjul. Før jeg ble vampyr.
Akkurat. Da vi datet?
-Damon hadde jo ikke fortalt det? -Jeg er ikke idiot.
Jeg er en 164 år gammel vampyr som begynte på high school igjen.
-Det hadde vel noe med deg å gjøre? -Ja.
Og vi er tydeligvis ikke sammen lenger.
Ble du frastøtt av at jeg rev av hodene på folk?
Faktisk ikke. Du var det mest medfølende mennesket jeg hadde møtt.
Du hatet tanken på å skade noen. Du hadde alltid full kontroll.
-Så jeg kjedet deg i hjel? -Nei.
Det var ikke deg.
Det var meg.
Da jeg ble vampyr, forandret jeg meg.
Hvordan ble du vampyr?
Skal jeg vise deg?
Møter du meg nede?
-Togavirus. -Forårsaker medfødt rubella.
-Hva nå det er. -Greit, flinkis.
-Rød dronning-hypotesen. -Forklarer motsetningen...
...mellom rovdyr og bytte.
-Hvorfor er den svake arten foran? -Den frykter utryddelse.
Kaninen er raskere enn reven fordi reven jakter på middag.
Mens kaninen løper for livet.
Hvis ikke Maxfield slipper deg inn, kan du få min plass.
Hvordan har du lært alt det så fort?
Jeg ble fortalt at jeg ikke kunne.
Inviterte du meg for å vise kjæresten din at du ikke trenger ham?
Jeg vet ikke hvor han er. Det krever kommunikasjon.
Og interesse. Og respekt.
Jeg inviterte deg fordi-
-du er smart og hyggelig.
Og fordi jeg ville være sammen med deg i dag.
Han der drikker et helt fat øl på bestefarens grav.
Beklager. Jeg har villet gjøre det siden flyttingen.
Aplastisk anemi.
Aplastisk anemi...
Hvor er hun? Rop på henne. Få henne hit.
Det er problemet. Ingen kan rope på henne.
Ikke gjør det, Jeremy.
Jeg har løyet for alle i månedsvis.
Men jeg kan ikke lyve når alle venter på at hun skal redde dagen.
Jeg snakker ikke galskap. Du må oversette.
Tenk på det. Jeg var død. Jeg skulle ikke komme tilbake.
Det er den vakre Bonnie-magien vi trenger.
Du hører ikke etter. Magi finner en balanse.
Jeg skal ikke være her.
Man kan ikke bare hente noen fra de døde. Man må betale.
Ikke si det!
Hun kom ikke i farens begravelse.
Ingen har snakket med henne i hele sommer.
Vær så snill, Jeremy!
Sier du det, blir alt i Elenas liv ødelagt. Forstår du?
-Da endrer alt seg. -Ikke si det, Jeremy!
La være.
Bonnie er død.
Pokker ta, Jeremy!
Forstår du hva du nettopp gjorde?
-Hvorfor sa du det? -Beklager.
Folk må få vite det.
Hvordan er det kosmisk mulig å havne i to ulykker på samme bro?
Jeg vet ikke. Kanskje det var skjebnen.
Som syntes jeg lurte døden den første gangen.
Hvis jeg var der, hvorfor reddet jeg deg ikke?
Andre gang reddet du bestevennen min, Matt. Fordi jeg ba deg om det.
Skjønner. Jeg er en idiot.
Nei. Du var den perfekte kjæresten.
Du respekterte ønskene mine, selv om du ikke var enig.
Det trenger jeg litt tid på å forstå.
-Greit nok. -Det fungerer.
-Husker du? -Nei. Jeg mener dette.
Det vi gjør. Distraheringen. Sublimeringen.
Begjæret etter å spise forsvinner. Jeg er ikke sulten lenger.
Bra.
Selv om jeg var et monster, skjønner jeg at jeg var annerledes med deg.
-Du var aldri noe monster. -Jeg så speilbildet mitt i dag.
-Jeg ble redd for meg selv. -Du skremte aldri meg.
Første gang jeg så deg som du er, tok jeg på ansiktet ditt. Slik.
Jeg sa at du ikke skulle gjemme deg.
Ikke slutt.
Jeg er sammen med Damon.
Er du sammen med broren min?
Syntes ingen av dere jeg burde vite det?
Vi skjulte det ikke.
Det er ikke...
Beklager, jeg...
Og der kom sulten tilbake.
Jeg er lei for det, Stefan.
Hallo?
Hva i...
Hallo, Matt Donovan.
Jeg er blindpassasjeren din. Jeg vet at du har mange spørsmål.
Men alt du må vite, er at vennene mine leter etter denne kniven.
Beskytt den for enhver pris.
Ellers blir dette halsen din.
Hei. Hvor er du? Jeg har prøvd å ringe.
Hjemme. Jeg må snakke med deg om noe.
-Stefan er borte. -Hva skjedde?
Jeg fortalte om deg og meg, og så forsvant han.
Han sa at han var sulten. Hele kirkegården er full av folk.
Jeg kommer.
Stefan?
-Caroline Forbes. Min beste venn. -Kjenner du meg igjen?
Jeg har sett på bilder. Du er heitere i virkeligheten.
-Beklager, jeg er litt full. -Det ser jeg.
Går det bra?
Hvis du mener at jeg stormer mot ripperglemselen, så ja.
-Jeg har det topp. -Ølfatfyren sovnet, så jeg tok disse.
Kan vi få et par minutter alene?
Sikkert lurt. Jeg lukter at du har et papirkutt,-
-og vil rive av deg armen.
Gå og gjem deg. Jeg finner deg.
Jeg vet at du er sulten, men du spiser ikke av folk.
-Det ender med fordervelse. -Har du noen blodposer?
Ja, i bilen. Kom.
Caroline, det er Jesse.
Jeg vet ikke hvorfor, men jeg er i en krypt på kirkegården.
Det var vel ikke så ille? Jeg klarte å stoppe.
-Jeg vet ikke hva du er... -En ripper.
Jeg kan ikke kan slutte å spise før jeg har revet av noens hode.
-Men se på oss! Vi finner ut av det. -Slipp meg ut!
Jeg vet at jeg burde det. Jeg er god og barmhjertig.
Jeg lever med en brennende sult som får meg til å bevare kontrollen.
Men hva har jeg igjen for det?
Jeg kjenner deg ikke.
Jeg har ingen minner, for hjernen min ble ødelagt.
Broren min, som har vært broren min i 160 år, stjal kjæresten min.
Og kjæresten min lot ham gjøre det.
Så hva er poenget med å være god?
-Jeg har banket på. -Jeg la merke til det.
-Dette kommer du ikke til å tro... -Vent.
Jeg må fortelle deg noe.
-Om Bonnie. -Hva da? Er hun tilbake?
Hva er det?
Stopp! Stopp!
Dette er ikke deg. Selv om du ikke husker noe, gjør jeg det.
Du er bedre enn dette. Du er ikke slik.
-Jeg må gå. -Hva?
Stefan...
Herregud!
Jesse, drikk dette. Du blir helt fin.
Unnskyld for at jeg blandet deg inn i dette.
Unnskyld for at jeg lot deg kysse meg...
Jeg er bare lei for det.
Der er du, Stefan. Vi har lett overalt.
-Hva gjør du? -Samler noen løse tråder.
Sikker på at du vil gjøre det?
Jeg vet hva jeg ikke vil.
Jeg vil ikke være han i dagbøkene.
Jeg vil ikke bo her eller få råd av broren min.
Jeg vil ikke høre om hvordan jeg støttet deg, Elena.
Og jeg vil ikke ha denne samtalen.
-Stefan... -Jeg skal ikke på ripperferd.
Caroline skal ringe meg hver time. Og henne stoler jeg faktisk på.
Men...
-Jeg tror vi nettopp ble dumpet. -Vi trenger Bonnie.
Hvorfor har hun ikke ringt tilbake? Han kan ikke forbli sånn.
-Bonnie kan ikke hjelpe oss. -Har du snakket med henne?
Hva sa hun? Hun må kunne gjøre noe.
Hun finner alltid ut av det.
-Bonnie er død. -Hva?
Hun er død.
Jeg er lei for det.
Hei. Hvordan har du det?
Bedre.
Og i min verden betyr det at jeg ikke har begått drap siden sist.
Jeg har tenkt mye i dag. Jeg har gått mye.
Dette virket som det mest passende stedet å dra.
Hva er i veien?
Det er Bonnie. Venninnen min. Venninnen vår.
Hun er død.
-Hva skjedde? -Ikke spør.
Da må jeg prøve å finne et svar. Og da må jeg faktisk tenke på det.
Og da begynner jeg å gråte, og jeg vet ikke om jeg vil klare å stoppe.
Beklager, jeg...
Jeg skulle ønske jeg husket henne.
Jeg vet ikke. En del av meg ønsker at vi kunne byttet plass.
Uten alle minnene ville det kanskje ikke gjort så vondt.
Det går bra.
Det gjør ikke det. Jeg får aldri se henne mer.
Og jeg aner ikke hvor Tyler er. Jeg er så vant til at de er der.
Skal jeg bare lære å gå videre uten dem?
Hvordan gjør jeg det, når alt jeg har er sorg og sinne?
Og meg. Du har meg.
Du var der for meg i går kveld. Og det er du visst alltid.
Så la meg være der for deg. Ok?
-Hei. -Jeg har ingen klær.
Jeg har ingenting å ha på meg. Jeg brant huset med begravelsesklærne i.
Jeg skal liksom være sterk og ha lært å takle sånt.
Men jeg klarer det ikke. Jeg kan ikke fortsette sånn.
Stefan er borte. Bonnie er død.
Hun ga sitt liv så jeg kunne få igjen broren min,-
-og jeg visste det ikke.
Jeg kan ikke tro at dette skjer!
Jeg kan ikke tro at hun er borte!
Jeg er så lei for det.
Det er greit. De trenger dette.
Jeg trenger dette.
Vi ringer med klokken til ære for Bonnie.
Til minne om henne.
Jeg vet ikke hva mer jeg skal si.
Si at jeg ikke skal noe sted.
Si at selv om de ikke kunne se meg, har jeg vært der hele tiden.
Hun sier at hun ikke skal noe sted. At hun har vært her hele tiden.
-Bonnie har sett at dere har hatt... -Deres livs sommer.
Jeg så at dere var glade.
Og jeg vet at dere tror dere ikke kan ha et normalt liv.
-At dere må være her for alle andre. -Men det trenger dere ikke.
Alle kommer til å finne ut av det. Så du skal pakke sakene dine.
Du skal fortsette på college. Og du skal nyte det.
Du gjorde ikke noe galt, Matt.
Jeg ville sendt 300 e-poster tilbake hvis jeg kunne.
Jeg savner deg.
Caroline.
Jeg ser deg innrede studenthjemmet som om livet ditt avhenger av det.
Og jeg vet at college ikke er helt som du forventet.
At du føler at noe mangler.
Men...
Tyler!
Dette er bra.
Det var dette jeg ville.
Jeg kommer til å klare meg.
Alle kommer til å klare seg.
Verdiene dine er normale.
-Ikke hør så skuffet ut. -Fortell om kvelden din.
Caroline Forbes tok meg med på en fest i Mystic Falls.
Og så husker jeg ikke mer. Jeg må ha vært veldig full.
Hukommelsestapet skyldes ikke en rød kopp.
Du har vampyrblod i systemet.
Så du var enten dødelig såret, eller noen vil gjøre deg til vampyr.
Jeg gjetter på det første. Og så ble du tvunget til å glemme.
Ingenting å være redd for.
Det fine er at det er første skritt til å forvandle deg til vampyr.
Dette er andre skritt. ørste skritt til å forvandle deg til vampyr.