Az előző részekből:
Több mint egy évszázada titokban éltem.
Mostanáig. Tudom, veszélyes, de meg kell ismernem.
Elena kiköpött Katherine.
- Egyedül magamnak akarlak. - Ahogy a fivéred is.
Én határozom meg a szabályokat.
- Hívd a seriffet! Vámpírt találtunk. - Ne vigyétek el!
- Megölnek! - Hát öljenek.
- Damon, visszahozzuk! - Nem okoztál így is elég bajt?
Stefan ugyanúgy emberi vért iszik.
- Stefan. - Stefan.
A vér kihozza az igazi énem.
Nem hagylak cserben. Én hiszek benned!
Elég! Fejezd be!
- Ne haragudj. - Nyugodj meg. Nem lesz semmi baj.
Vigyázz vele!
Hozzák!
A templomba kell vinnünk!
Kerülj a hátuk mögé. Elterelem őket. Menj!
Ide! Itt is van egy! Hamar! Jöjjenek!
Felfegyverkezni!
Nincs sok időnk.
Katherine. Katherine.
Elviszünk innen.
Igyekezz, Damon! Gyorsan!
Ne! Ne!
Damon.
Itt vannak, uram! Itt egy másik!
Lőjenek! Nem menekülhet!
Elkaptuk!
Stefan. Stefan.
Stefan.
Szeretlek, Stefan.
VÁMPÍRNAPLÓK
Iszonyú érzés így bezárva látni.
- Te zártad be. - Veled együtt.
Hagytam volna, hogy embereket csócsáljon,
miközben a város vámpírokra vadászik?
Mert a sorsa nem érdekel egy kicsit sem.
Az a te dolgod.
Katherine rendelte azt tőlem a részedre.
- Hol vagyok? - A kőfejtőben, a várostól északra.
Fivéremmel hoztunk ide az éjjel.
- Holtan feküdtél az erdőben. - És Damon?
- Én most akkor...? - Még nem. Épp átalakulsz.
De hogy? Én nem...
- Katherine vére a szervezetedben volt. - Én sosem...
Hetek óta késztet rá, hogy igyad, Stefan.
- Damont is? - Nála nem volt szükség késztetésre.
Ő akaratából itta.
Az éjjel, miután magamhoz tértem,
a templomhoz mentem.
Láttam, ahogy beviszik őket.
Majd rájuk gyújtják.
Az egész templom a lángok martaléka lett.
Megölték, Stefan.
Meghalt.
- Rájöttél már, hogy mi az? - Nem. Csak arra, hogy nem működik.
Pearl semmit nem mondott róla?
Azt hitte, az iránytűt lopta el, de kiderült, hogy a zsebóráját.
Ez a Jonathan Gilbert tényleg egy őrült tudós volt.
- Mi van a nagybátyáddal? - Kerülöm mostanában.
- Meg a legtöbb estét itt töltöm. - Akkor ma este is maradsz?
- Talán zavar? - Igen. Az idegeimre mész.
Majd jövök.
- Jól van, tesó. - Akkor ne felejtsd el.
Meglepetés!
- Te meg mit csinálsz itt? - Ezért jöttem be.
Órarend?
Holnaptól hivatalosan is itt tanulok.
- Ne már, ez a kamu, ugye? - Végre meggyőztem anyámat.
És minek akarsz gimibe járni? Tök gáz!
Erre most tényleg feleljek?
Csak miattam jössz ide szenvedni?
Igen. Miattad.
- Ez... - Hülyeség?
Szánalmas? Ijesztő?
Tök jó.
Tényleg.
Hoztam enni. 100% Stefan-diéta.
Tudod, mi lesz, ha nem eszel. Csendben elfonnyadsz.
- Nem vagyok éhes. - Dehogynem.
Mi mindig azok vagyunk. Vedd el!
Az emberi vér már kiment belőled.
Elmondanád, mit sajnálod még itt magad?
Na, itt van. Igyál.
Jó, akkor éhezz. Érdekel is.
- Halló? - Szevasz, Alaric Saltzman.
- Honnan tudod a számom? - Legyen rejtély.
Figyelj, utánanéztem Elena nagybátyjának. Érdekel?
- Utánanéztél? - Szóltam egy volt csoporttársnak,
aki a Duke-on kriminológiát tanult.
Mondjuk úgy, hogy mára profi kutató lett.
És, talált is valamit?
Megkértem, hogy vizslassa át John híváslistáját.
Hívták arról a számról,
amivel Elena is próbálkozott, hogy megtalálja Isobelt.
- Aztán az a szám meg is szűnt. - Isobel ismeri Johnt, ezt tudtuk.
Utána már egy új számról keresgélték,
ami alapján a cimborám talált egy címet.
Egy Grove Hill-i lakás.
- Isobel Grove Hillben lenne? - Nem tudom.
- De elugorhatnánk oda. - Mondd a címet!
Persze, hogy nélkülem menj, mi? Nem, azt felejtsd el.
- Inkább veled, aki meg akart ölni? - Te meg is öltél.
Várjál! Mi van?
Csak hazaugrottam pár cuccért, de már indulok. Hogy van Stefan?
Brutál duzzogós. Várjál.
- Te vezetsz. Egy óra múlva nálam. - Jó.
Semmit sem akar enni.
Pedig muszáj. Mi a kedvenc fajta...?
- A kedvenc fajta mije? - A kedvenc állatvére.
- Fúj! - Poénkodással nem segítesz.
Csak magamon. Igyekezz.
Más dolgom is van, mint itt ücsörögni.
Mondanám, hogy fordulj fel, de már...
Stefan szereti a kiskutyavért.
A pici, fehér, kajlafülű, szőrös kiskutyusok
a kedvencei.
- Bocsánat. - John bácsi.
Észre se vettelek.
Gondoltam, beszélhetnénk. Volna mit bepótolnunk.
- Az a baj, hogy sietek. - Csak néhány szót.
Miről szeretnél beszélni?
Tudom, hogy tudod.
- Mit tudok? - Felesleges a színjáték.
Szerinted, anyád mit szólna ahhoz,
ha egy vámpírral jársz?
Melyik anyám?
Jonathan Gilbert már nyilván szólt atyánknak.
Vajon hogy fogadta a halálunkat?
Érdekli is őt. Elárult minket.
Csak óvni akart, Damon, ahogyan a városát is.
Égeti a nap a szemem.
Vele jár.
Izomrángás, hányinger.
Emily szerint a testünk így kényszerít, hogy együnk, és átalakuljunk.
- Én ugyan nem alakulok. - Ez a döntésed?
- Inkább meghalsz? - A tiéd tán nem?
Én Katherine-nel akartam lenni.
De ő meghalt.
Legyen hát vége.
Hogy érzed magad? Damon mondta, hogy meg kell innod.
Muszáj, Stefan.
- Anélkül nem élhetsz. - Nem is akarok.
Hogy?
- Ne mondj ilyet. - Sajnálom, Elena.
Nincs tovább.
Azok után, amit tettem, muszáj bevégeznem.
Legyen vége.
Az egész csak hiszti. Nem fogja kiéheztetni magát.
Akkor miért mondja?
Mert bántja, hogy megtámadta azt a lányt. Tipikus Stefanos mártírkodás.
- Elmúlik. - Biztos?
Mert most tényleg szenved.
Elmúlik, ha elkezd enni.
- Nem a testi fájdalomra értettem. - Tudom.
Itt hagyhatlak? Van egy elintéznivalóm a tanár úrral.
A tanár úrral? Alarickel?
- Ilyen nagy barátok lettetek? - Nincsenek barátaim.
Na, ja.
Maradj itt fent.
- Egyedül ne menj le hozzá. - Nem lesz gond.
Tudod,
túlságosan megbízol benne, a történtek ellenére is.
Ahogy te is.
Különben most nem mennél el.
Sietek.
Jó estét, Mr. Gilbert!
Pearl! Örömmel látom.
Meglepett azzal, hogy eljött.
Jenna mondta, hogy személyesen óhajtja megbeszélni a ház adás-vételét.
Kockázatot vállat, hogy előttem mutatkozik.
Ne higgyen óvatlannak, Mr. Gilbert!
Jól tudta, ki vagyok, mielőtt találkozni hívott.
Damon szerint a szerkezetet akarja, amit Jonathantől vettem el.
Nyilván megérti, hogy nem áll szándékomban átadni.
Ezért kértem a találkozót. Remélve, hogy rábeszélhetem.
Valóban? És hogyan?
Az ősi Gilbert bájjal.
Tudom, hogy kegyednek gyengéje.
Elfogad egy italt?
Szóval, anyád szerelmes volt Jonathan Gilbertbe.
- Aki elárulta őt. - Bezony.
És a nagybátyámnak valamiért kéne az a kütyü,
amit anyád Damonnak adott.
Nagyjából így.
Tuti, hogy a többi Gilbert naplóból
tud John ilyen sok mindent.
Muszáj egész este erről beszélnünk? Elmondtam a lényeget.
Lehet, hogy nem kellett volna. Mindkettőnket bajba sodorhat.
Én biztos nem adom tovább.
John bácsikád meg akar öletni.
Ez sem biztos.
De az.
- Gyűlöl. - De én nem.
Tudom.
Te egészen más vagy.
Igen? És mégis mi?
A gyengém.
- Nem akarom, hogy Jenna ránk nyisson. - A konyhában van.
- Most nyitotta ki a hűtőt. - Innen is hallod?
Ez annyira király.
Ez lesz az. A lakbért 3 hónapra előre kifizették.
Innentől nehezebb. Nem biztos, hogy bejutok.
Ez hogy megy? Mindig be kell hívjanak?
Vagy a tulajnak, vagy aki itt lakik.
Rövidtávú bérlők meg szállodák esetében kérdéses.
Egyedi elbírálás alá esnek.
- Ha lehet, ne öljünk meg senkit. - Csak társaságnak hoztál?
Nem úgy tűnik, mintha laknának itt.
Frankó.
Nincs állandó lakó, úgy tűnik.
Ric, valaki mégis van itt.
Ejnye-ejnye, fiúk. Elég volt.
Téged ismerlek.
- Damon? - Te meg Henry.
- A kriptából. - Igen, uram.
Mit keresnek itt?
- Egy italt, Mr. Gilbert? - Köszönöm, Mr. Salvatore.
Nem rabolnám az idejét,
de fontos, hogy a levéltár hiteles legyen.
Dokumentálja a civil áldozatok számát is a templomból.
Azokat nem nevezném civileknek, uram.
Az utókor számára legyenek csak azok.
A feljegyzései nemzedékeken át útmutatók lesznek.
A részletekről elég, ha csak mi tudunk.
- Például? - A fiaimról.
A Willow Creek-i ütközet ártatlan áldozataiként emlékezzenek rájuk,
ne a szégyenük miatt.
Természetesen, Mr. Salvatore.
Ugye tudod, hogy Damon már egy ideje nem töm vasfűvel?
Egy pillanat alatt a rácsnál termek, és akkor véged.
Igen, tudom.
- De nem teszed. - Kérlek, menj innen.
Nem akarom, hogy itt légy.
- Mit művelsz? Menj innen! - Nem.
- Ne csinálj hülyeséget. Bánthatlak. - Akkor hülye vagyok.
De ezt most megiszod.
- Elena, menj innét, vagy megbánod! - Igyál!
Azt mondtam, menj ki!
Nem!
Mióta ismered John Gilbertet?
Régi cimborám. Ezer éve. Na, és te?
A kiszabadulásom után találkoztam vele. Sokat segített.
- Milyen értelemben? - Beilleszkedni.
Ez egy másik világ.
Autók, számítógépek, internet.
Van mit tanulnom. A házat is ő intézte.
Egyedül élsz itt, vagy vannak mások is?
Barátom e passzív-agresszív kérdésével arra kíváncsi,
hogy ismersz-e egy bizonyos Isobelt.
Nem, nem ismerek Isobelt. Csak Johnt.
Ő az egyetlen barátom. Megmutatta az alapokat.
Hogy használjam a mikrót, hogy mossak géppel.
- És cserébe miért? - Figyelnem kell. A többieket.
- A többieket? - A kriptából.
Még ma is dühösek, amiért az alapítók felégették őket.
Én megbékéltem, de a legtöbben bosszút esküdtek.
- Johnnak mi a célja velük? - Csak figyeli őket.
- Hogy ne okozzanak bajt. - Tipikus John.
Igazi jótevő.
Pont ő hív.
- Hadd beszéljek vele! - Rendben.
- Nem veszed fel? - Felvegyem?
Mi ez az egész?
"Ne öljünk meg senkit."
Te mondtad. Csak emlékeztetlek.
- Elnézést kérek. - Nincs rá semmi oka.
Szóval, halljam, Mr. Gilbert. Miért adjam önnek a szerkezetet?
Cserébe segítek. Jó kapcsolataim vannak itt.
A városi tanács a tenyeremből eszik.
Minden szavamat lesik.
Ön nyugodt, polgári életet folytatna. Tudok segíteni.
De a szerkezet nem működik. Akkor mire kell?
Számomra minden családi ereklye fontos.
Jonathan megelőzte a korát.
Olvastam a naplóit. Nagyon alaposak.
Kegyedről is írt. Egy dolgot bánt életében: amit önnel tett.
Imádta önt. Önmagát pedig gyűlölte azért, amit tett.
- Hazudik. - Nem.
Végső napjaiban leírta, mennyire megbánta.
Az egyedüli nő volt, akit szeretett.
Jó ég! Hogy maguk vámpírok mennyire érzelmesek!
Jonathan Gilbert rühellte önt.
Csak azt bánta, hogy nem ő maga döfte át a karót a szívén!
- Damonnak adtam. - Hogyan?
A kis ereklyéje nála van. Kérje csak el tőle.
Biztos örömmel átnyújtja.
Mr. Gilbert, rohadjon meg a pokolban.
Most őszintén, Stefan,
miért csinálod ezt?
Meghoztam a döntést, amit rég kellett volna.
Ezt hogy érted?
Vért kell innod, hogy teljesen átalakulj.
Igen, tudom.
Nem szabadott volna megtennem.
Teremtőm!
A halálunkban is csak a szégyent látja?
- Olyanná váltál. - Nem.
Búcsúzni jöttem, atyám.
Láttalak meghalni.
Ott volt, mikor ránk lőttek?
Magam húztam meg a ravaszt.
Megölte a saját fiait?
Számomra akkor meghaltatok, hogy a vámpírok mellé áltatok.
Az vigasztal, hogy anyátok nem élte meg ezt a szégyent.
Még nem változtam át. Nem is fogok, inkább meghalok, atyám.
Igen. Meghalsz.
Ne! Istenem, atyám. Bocsásson meg!
- Távozz tőlem! - Nem, máris segítek. Engedje!
Istenem, mi történik velem?
Ezek után hogy tudsz rám nézni?
Az ilyesmikről beszélned kell, Stefan.
Nekem pedig hallanom.
Menjünk fel,
és önts ki mindent magadból. Beszélj, amíg csak jól esik.
Szerinted készen vagyok rá?
Ha majd te is így érzed,
gyere utánam.
- Találtál valamit? - Nem, mindenhol körülnéztem.
Üres a ház.
Én viszont erre akadtam a hűtőben, a vér mögött.
Öregem, ez teljes zsákutca.
És mit vagy ezen kiakadva?
Mire számítottál, mi vár itt?
Isobel papucsban szivarozva?
Haver, nekem...
Hagynom kéne a fenébe.
Nem kereshetem örökké.
Igen? Mindössze két év után?
Az bizony...
szinte egészséges.
Te hol is tartasz? 146 év?
Úgy gondoltam, 200-nál tényleg jobb lesz leállni.
Úgysem elég egy válasz sem.
Ha nem a miért, akkor a mikor, a konkrét pillanat,
mikor a nejem úgy döntött, hogy az élet velem kevés volt.
A nejed, Isobel, engem is elbájolt.
Jó dumás volt.
Okos volt, ragyogott a szeme az izgatottságtól.
Tudnom kellett volna, hogy más. Hogy köze van Katherine-hez.
- Valamiért életben hagytam. - Jó, hagyjuk, nem akarom tudni.
Semmi értelme hazavágni az életemet válaszokért, amik nem is érdekelnek.
Lezártam Isobelt.
Már nem foglalkoztat.
Aha.
Szia!
- Mi a baj? - Kezdj pakolni, elmegyünk.
Micsoda? Ne!
Tévedés volt hinni, hogy itt otthonra lelünk.
Ideje továbbállnunk.
Én nem akarok elmenni.
De nem maradhatunk. Túl sokan tudják az igazságot.
Nyomaszt a múltunk.
És ez a megoldás? Csomagolni, lelépni?
Itt nem vagyunk biztonságban, tudod jól.
Maradjunk!
- Jeremy miatt, igaz? - Nem!
Miattam, hogy végre rendesen élhessek.
Kérlek, anyám!
Visszaadtad az életemet, én pedig a tiédet óvom.
De nem kényszerrel.
Döntsd el magad.
Te még itt vagy?
- Miért, másra számítottál? - Nem.
Elintéztétek, amit kellett?
Nem.
Bár tanúja voltam, hogy a tanár úr átértékeli az életét.
- Stefan evett? - Azt hittem, nem érdekel.
Fogjuk a kíváncsi természetemre.
Szerintem rendbe jön.
De óriási bűntudat kínozza.
És az sem segít, hogy 145 éven át
kínoztad Katherine elfogásáért.
- Szóval az én hibám? - Senkinek sem a hibája, Damon.
De azért ártatlannak se hidd magad.
Életcélod, hogy megkeserítsd az ő életét.
Mondd csak!
A nagy lélekbúvárkodás és Stefan múltjának feltárása során
hallottad a történetet az én szemszögemből is?
- Mondta, hogy van más is. - Aha. De még mennyi.
Damon.
Mondd el!
Hát te meg? Ki ez itt?
Neked hoztam. Ajándékba.
Ülj le, kérlek.
- Mit műveltél, Stefan? - Damon, elmentem atyánkhoz.
Rám támadt.
Nem voltam tisztában az erőmmel. Rengeteg volt a vér.
Haldokolt, és a vér szaga
túl erős.
- Nem tudtam ellenállni. - Megittad.
Igen. És elképesztő érzés.
A testem szétrobban az erőtől, Damon.
- Ne! - Hallom azokat, akik messze vannak.
Látok a sötéten át, gyors vagyok, akár a szél.
S a fájdalom, a kín? Damon, úgy illannak el, mint a köd!
Katherine-nek igaza volt. Ez egészen más világ.
Katherine meghalt.
- És vele a világ is. - Véget vethetsz a fájdalomnak.
Nem kell tovább érezned!
Nekem ez nem kell.
Úgy elgyengülsz, s azután meghalsz. Szükséged van rá.
- Vagy véged. - Nem. Nem megy.
Jöjj!
- Nem hagyom, hogy meghalj. - Nem megy.
Ne küzdj ellene.
Közösen menni fog.
Attól a perctől, hogy megízlelte az emberi vért, Stefan megváltozott.
Talán hálásnak kellene lennem. Őrült menet volt.
Jézus. Azt mondta, meg akar halni.
Ezért nem eszik. Amit így már értek, de...
Ő tudja.
Ha tényleg ennyire hülye, megérdemli.
Ne csináld, jó? Ne tégy úgy, mintha nem érdekelne.
Most hova mész?
Szia.
Egyre nehezebben tudok besurranni.
Azért ügyes volt.
Bocs, hogy felébresztettelek.
Semmi baj.
Csak félig vagyok ébren.
Figyelj...
- Én... - Ez most jó.
Isten veled.
Hogy érzed magad?
Igazad volt.
Ez tényleg egy másik világ.
Mit együtt fedezünk fel.
Teljesült a vágyad. Örökké együtt leszünk.
De hogy tudd, öcsém,
ezt az örökkévalóságot
mindenben megkeserítem számodra.
Damon.
Átváltoztál.
Inkább haltam volna meg?
Katherine megmentett engem,
amiért adósa voltam.
De nem kívánom, hogy az ő átkát mások is elszenvedjék.
Inkább adomány ez.
- Máshogy látod hamar. - Miért?
Mert a te szíved a halálban is tiszta marad.
Érzem benned.
Ez a te átkod.
Emily, várj!
Stefan.
Damon elmondta, mi történt még.
Sejtettem, hogy itt leszel.
Meg kellett volna halnom,
úgy, ahogy eldöntöttem.
- És Damont is sorsára hagynom. - De nem így történt.
És ha most halsz meg, nem változtatsz a történteken.
Minden egyes elvett élet,
minden fájdalom miattam van.
Aznap, mikor a szüleim meghaltak,
egy családi vacsorát rúgtam fel, hogy bulizni mehessek.
Aminek az lett a vége, hogy értem kellett jönniük.
Emiatt kellett akkor átjönnünk a hídon,
és ezért haltak meg.
A tetteink irányítják az életünket.
Ezt el kell fogadnunk.
Hoztam egy döntést, Elena,
és ezzel a döntéssel sok embernek ártottam.
Aztán úgy döntöttél, nem leszel olyan, amilyenné a vér formált.
- Elhatároztad, hogy jó leszel. - Kérlek, ezt ne.
És ez az éned vízbe ugrott, hogy megmentsen egy családot,
- akik lezuhantak egy hídról. - Ezzel nem hoztam helyre semmit.
Ez az éned mentett meg engem!
- Nem értesz semmit, Elena. - Akkor magyarázd el!
Nagyon fáj.
Iszonyúan fáj a tudat, hogy miket tettem,
és ez a végigkíséri az életemet.
Pedig nem kellene mást tennem,
mint átengedni magam a vérnek, és a kín elmúlna.
Ilyen egyszerű, és mégis küzdök ellene, minden nap.
De egyre csak rettegek, hogy eljön a nap,
amikor már nem akarok ellene küzdeni.
És ha megint bántok valakit,
- az akár te is lehetsz. - Nem lesz ilyen.
- Ezt nem tudhatod. - Igazad van.
Amit viszont tudok,
hogy itt van ez a gyűrű.
Vagy bedobod a vízbe és várod a napot,
vagy pedig visszahúzod az ujjadra,
és harcolsz tovább.
Ezt döntsd el.
Elena.
- Köszönöm, Harper. - Szívesen.
Annabell is mindjárt itt lesz.
Önnek nem kell velünk jönnie, ha nem akar.
Ez sosem volt az otthonom. Csak egy katona voltam, aki haldoklott,
és ön megmentett. Követem hát.
Vigyük akkor ezeket.
A tékozló fiú.
- Addig felmegyek, jó? - Jó.
Jó éjt, Damon.
- Köszönöm. - Nem, én köszönöm.
Megint Bambit iszol, én újra gonosz tesó lehetek.
- Helyreállt a világ rendje. - Komolyan.
Köszönöm.
Hogy segítettél neki rám vigyázni.
Túl sokat depizel. Nem mindenről te tehetsz ezen a bolygón.
Az én tetteim nem a te hibád.
Nem érezhetsz bűntudatot miattuk.
Neked van bűntudatod?
Ha akarnám, lehetne.
Emily csak akkor mondta el,
hogy megvédte Katherine-t, amikor már átváltoztam.
Nem akarta, hogy tudjak a kriptáról,
hogy ne befolyásolja a döntésemet.
Egyikünknek sem kívánta az átváltozást.
Szerinte ez átok.
Boszorkák. Folyton ítélkeznek.
- Miért nem mondtad? - Nem akartam, hogy tudd.
Mert utáltalak, mint most.
Tudom.
De nem azért, mert átváltoztattál.
Hanem miért?
Mert téged meg ő.
Csak engem kellett volna, Stefan.
Csak engem.
Megjöttem!
Anya!
Ne hagyj el még egyszer! Hallod? Ébredj fel!
Fel kell ébredned, anya!
Forbes seriff? Itt John Gilbert.
Elnézést, hogy zavarom.
Újabb fejlemények vannak vámpírügyben.
Szervusz, Ric.
Isobel.
VÁMPÍRNAPLÓK yek vannak vámpírügyben.