V minulých dílech...
Více než sto let jsem žil v utajení. Až do teď.
Znám riziko, ale musím ji poznat.
Elena je Katherine Tak podobná.
-Chci tě celou jen pro sebe. -Stejně tak jako on.
Ale já jsem ta, která tady stanovuje pravidla.
-Sežeň šerifa. Dostali jsme upíra. -Neodvádějte ji.
-Zabijí tě spolu s nimi. -Potom mě nech zabít!
-Damone, dostaneme ji zpátky. -Neudělal jsi toho už dost?
Stefan pořád pije lidskou krev.
-Stefane! -Stefane.
Krev jen vyplavila to, co se skrývalo uvnitř.
Stefane, nevzdám to s tebou.
Přestaň! Přestaň!
-Omlouvám se. -To nic. Budeš v pořádku.
Opatrně.
Dejte ho dovnitř.
Musíme do kostela, čekají na nás.
Oběhni to tamtudy. Já je zabavím. Běž.
Tady. Je tady další! Pospěšte si. Pomozte mi!
Vezměte zbraně.
Nemáme moc času.
Katherine. Katherine.
Dostaneme tě odsud.
Damone, honem. Pospěš si.
Ne. Ne.
Damone.
Myslím, že jednoho máme. Jednoho máme.
Střílejte! Tamhle!
Máme ho.
Stefane. Stefane.
Stefane.
Miluju tě, Stefane.
UPÍŘÍ DENÍKY 20. díl: Upíří bratři
Je hrozné vidět ho takhle zavřeného.
-To ty jsi ho zavřela. -A ty jsi pomáhal.
Nemohl jsem ho nechat okusovat lidi,
když teď město pátrá po upírech.
Nemá to nic společného s tím, že ti na něm záleží.
To spíš ty než já.
Katherine mi před pár týdny poručila je pro vás vyrobit.
-Kde to jsem? -V kamenolomu jižně od města.
S bratrem jsme tě sem donesli včera v noci.
-Našli jsme tě v lese mrtvého. -Kde je Damon?
-Jsem...? Jsem...? -Ještě ne. Měníš se.
Ale jak? Já...
-Měl jsi v těle Katherininu krev. -Ne. Nikdy jsem...
Ovládala tě celé týdny, abys z ní pil, Stefane.
-A Damon? -Jeho ovládat nemusela.
Pil z ní dobrovolně.
Včera v noci jsem se probudil a nevěděl, kde jsem.
Šel jsem do toho kostela.
A sledoval, jak ji zatáhli dovnitř.
Potom to podpálili.
A celý kostel pohltily plameny.
Zabili ji, Stefane.
Je pryč.
-Už jsi přišel na to, co to je? -Ne. Nefunguje to.
Pearl ti o tom neřekla víc?
Myslela si, že krade upíří kompas, ale byly to hodinky.
Johnathan Gilbert byl bláznivý vynálezce.
-Nemluvila si se svým strýcem? -Vyhýbám se mu.
-A navíc většinu nocí trávím tady. -Takže tu zůstaneš i dneska?
-Vadí ti to snad? -Jo. Jsi neskutečně otravná.
Uvidíme se později.
-Dobře. -Uvidíme se později.
Překvapení.
-Co tady děláš? -Šla jsem si pro tohle.
Rozvrh hodin?
Od zítřka tu oficiálně studuji.
-Děláš si ze mě srandu? -Ne. Konečně jsem mámu přemluvila.
Ale proč bys chtěla chodit na tuhle střední? Je na prd.
Vážně na to musím odpovídat?
Protrpěla bys to všechno, jen abys mohla trávit čas se mnou?
Jo. Protrpěla.
-To je... -Hloupé?
Ubohé? Jako mé staré plíživé já?
Úžasné.
Donesl jsem ti něco k snědku, splňuje to požadavky tvé diety.
Víš, co se stane, když nebudeš jíst. Budeš ztrouchnivělý a křehký.
-Nemám hlad. -Samozřejmě, že máš.
My ho máme pořád. Vezmi si to.
Lidská krev už by měla být pryč.
Nechceš mi vysvětlit, proč se pořád lituješ?
No tak. Vypij to.
Fajn. Hladov si. Co je mi po tom?
-Prosím? -Tady Alaric Saltzman.
-Odkud máš tohle číslo? -To je tajemství.
Trochu jsem si proklepnul Elenina strýce. Zajímá tě to?
-Jak proklepnul? -Mám starého známého z Dukeu,
který studoval kriminologii.
Je v tomhle směru dost schopný.
Našel něco?
Zkontroloval Johnovy telefonní záznamy.
Často mu volali z jednoho čísla, na kterém Elena zastihla Isobel.
-A potom to číslo zrušili. -Isobel se zná s Johnem. No a?
Hned potom mu začali volat z jiného čísla.
Můj přítel to prohnal vyhledávačem. Máme i adresu.
Je to byt v Grove Hill.
-Isobel je v Grove Hill? -To nevím.
-Můžeme se podívat. -Super, dej mi adresu.
Abys tam mohl jít beze mě? Ne, to si nemyslím.
-Nejdu s tebou, chtěl jsi mě zabít. -Jo a ty jsi mě zabil.
Počkej. Co?
Obleču se a přijedu. Jak je na tom Stefan?
Hodně přemýšlí. Vydrž.
-Ty řídíš. Vyzvedni mě za hodinu. -Platí.
Vůbec nic nejí.
Musí jíst. Jaký je jeho oblíbený druh...?
-Oblíbený druh čeho? -Oblíbený druh zvířecí krve?
-Nechutný. -Vtipkování nepomůže.
Mně to pomáhá. A pospěš si.
Nemůžu ho hlídat celou noc.
Řekla bych, nech to být, ale...
Stefan má rád štěněčí krev.
Malých zlatých retrívrů s rozkošnými, heboučkými oušky.
Ta je jeho oblíbená.
-Omlouvám se. -Strejdo Johne.
Nevšimla jsem si tě.
Mohli bychom si promluvit. Ještě jsme neměli příležitost.
-Jsem zrovna na odchodu, takže... -Nebude to na dlouho.
O čem chceš mluvit?
Vím, že to víš.
-Vím co? -Nemá cenu dál předstírat.
Co by podle tebe řekla tvoje matka,
kdyby věděla, že chodíš s upírem?
Která matka?
Vsadím se, že Johnathan Gilbert už o tom otci řekl.
Zajímalo by mě, jak přijal zprávu, že jsme mrtví.
Jako by mu na tom záleželo. Zradil nás.
Myslel si, že nás chrání, Damone. I tohle město.
Bože, to slunce mi dráždí oči.
To k tomu patří.
Bolest svalů, nevolnost...
Emily tvrdí, že nás naše těla nutí se nakrmit, dokončit proměnu.
-To se nestane. -To je tvoje volba?
-Raději zemřeš? -A ty ne?
Důvodem toho všeho bylo, že budeme s Katherine.
Ale ona je pryč.
A já chci, aby to skončilo.
Jak se cítíš? Damon říkal, že to musíš vypít.
Potřebuješ to, Stefane.
-Bez toho nepřežiješ. -Nechci přežít.
Co?
-Ne, to neříkej. -Omlouvám se, Eleno.
Už toho bylo dost.
Po tom, co jsem provedl, to musí skončit.
Chci, aby to skončilo.
Jenom přehání. Nevyhladoví se.
Proč by to říkal?
Cítí se mizerně, protože ublížil té holce. Teď si hraje na mučedníka.
-To ho přejde. -Vážně?
Protože mně připadá, že strašně trpí.
To přejde taky, jakmile se nají.
-Nemyslela jsem fyzickou bolest. -Vím, co jsi myslela.
Nevadí ti, když půjdu něco vyřídit s učitelem?
S učitelem? S Alaricem?
-Vy jste teď přátelé? -Já žádné přátele nemám.
Jasně.
Měla bys... Měla bys zůstat tady.
-Neměla bys být tam dole sama. -Budu v pohodě.
Víš...
Vzhledem k okolnostem do něj vkládáš velkou důvěru.
Stejně jako ty.
Jinak bys neodcházel.
Nebudu pryč dlouho.
Zdravím, pane Gilberte.
Pearl. Jaké potěšení.
Přiznávám, že jsem překvapený, že jste přišla.
Jenna mi řekla, že chcete probrat prodej té budovy osobně.
Tím, že jste se tady ukázala, docela riskujete.
Nejsem hloupá, pane Gilberte.
Věděl jste, kdo jsem, když jste požádal o schůzku.
Damon říkal, že pátráte po zařízení, které jsem vzala Johnathanovi.
Jsem si jistá, že víte, že vám ho nedám.
Proto jsem se chtěl sejít. Hodlám změnit váš názor.
Vážně? A jak?
Pomocí Gilbertovic kouzla osobnosti.
Vím, že pro něj máte slabost.
Můžu vám koupit pití?
Tvoje máma byla zamilovaná do Johnathana Gilberta
-a on ji zradil? -Jo.
A teď můj strejda John chce to zařízení, které vynalezl.
To, které dala Damonovi.
Přesně tak.
John se zmínil, že existuje víc Gilbertových deníků.
Vsadím se, že tam to všechno zjistil.
Musíme to rozebírat celou noc? Už jsem ti řekla všechno.
A to jsem nejspíš neměla,
protože by nám to oběma mohlo způsobit potíže.
Nepovím to na tebe.
Tvůj strejda John nás chce mrtvé.
To nemůžeš vědět.
Ano, vím.
-Nenávidí nás, Jeremy. -Ale já ne.
Ne.
-Ty jsi něco úplně jiného. -Jo? A co?
Ty jsi moje slabost.
-Nechci, aby nás přistihla Jenna. -Jenna je v kuchyni.
-Zrovna otevřela ledničku. -Počkat. Ty slyšíš takové věci?
Tak to je hustý.
Tady to je. Podle záznamů zaplatili na 3 měsíce dopředu.
Teď to bude ošemetné. Nevím, jestli tam můžu.
Vždycky musíš být pozvaný dovnitř?
Vlastníkem nebo oprávněnou osobou.
Pronájmy a hotely jsou tak trochu mezera v zákoně.
Musíš improvizovat.
-Můžeme nikoho nezabít, prosím? -Jsem tu jen jako doprovod?
Nezdá se, že by byl někdo doma.
Jo, dobrý.
Očividně tady nikdo trvale nebydlí.
Ricku, máme společnost.
Hoši, hoši, hoši, to by stačilo.
Tebe já znám.
-Damone? -Jmenuješ se Henry.
-Byl jsi zavřený v té hrobce. -Ano, pane.
Co tady děláš?
-Dáte si něco k pití? -Děkuju, pane Salvatore.
Už to nepotrvá moc dlouho.
Chci se ujistit, že záznamy jsou bezchybné.
Zdokumentujte ztráty na životech civilistů v kostele.
Jen stěží to byli civilisté, pane Salvatore.
Pokud jde o všechny ostatní, tak byli.
Jakožto archivář Rady,
to, co napíšete, se bude předávat po generace.
Jisté detaily by měly zůstat jen mezi námi.
-Například? -Moji synové.
Bude na ně vzpomínáno jako na oběti bitvy u Willow Creek.
Ne kvůli jejich ostudnému chování.
Jistě, pane Salvatore.
Víš, Damon už mi nějakou dobu nedal železník.
Mohl bych být v mžiku u těch mříží a zabít tě.
Jo, to bys mohl.
-Ale neuděláš to. -Prosím, odejdi.
Nechci tě tady.
-Co to děláš? Běž pryč. -Ne.
-Hloupě riskuješ. Můžu ti ublížit. -Potom jsem hloupá.
Musíš to vypít.
Eleno, zmiz odsud, nebo toho budeš litovat.
Pij.
Řekl jsem, abys vypadla!
Ne.
Takže, odkud znáš Johna Gilberta?
Znám ho už celé roky. Jsme dobří přátelé. Odkud ho znáš ty?
Potkal jsem ho, když jsem se dostal z té hrobky.
-Pomohl mi. -Jak ti pomohl?
Přizpůsobit se. Je to úplně jiný svět.
Auta, počítače, internetové seznamky.
Je toho spousta, co se musíš naučit. Pomohl mi sehnat tohle místo.
Takže tady žiješ sám, nebo je tu ještě někdo?
To je jen jeho pasivně agresivní způsob výslechu.
Znáš ženu jménem Isobel?
Ne. Ne, neznám žádnou Isobel. Znám Johna.
Je to můj jediný opravdový přítel. Ukázal mi, jak to tady chodí.
Jak používat mikrovlnku, roztřídit prádlo.
-Co pro něj ještě děláš? -Pomáhám mu dohlížet na věci.
Ohledně těch druhých.
-Druhých? -Z té hrobky.
Jsou naštvaní na rodiny, kvůli tomu, že se je pokusili upálit.
Já jsem v klidu, ale chlapi z hrobky chtějí pomstu.
-Co s nimi má John v plánu? -Jenom na ně dohlíží.
-Aby neměli problémy. -To je celý John.
Strašný dobrodinec.
To je John.
-Dovol mi si s ním promluvit. -Dobře.
-Nezvedneš to? -Jestli to zvednu?
Co se děje?
"Dneska v noci nikoho nezabijeme."
Tvoje slova. Jenom to připomínám.
-Omlouvám se. -To není nutné.
Řekněte mi, pane Gilberte, proč bych vám měla to zařízení dát?
Protože bych vám mohl pomoct. Mám tady konexe.
Městská Rada mi zobe z ruky.
Udělají, co jim řeknu.
A vím, že vy si chcete žít svůj život. Můžu vám pomoct.
Ale to zařízení nefunguje. Proč byste ho chtěl?
Je to rodinné dědictví. Jsem sentimentální.
Johnathan předběhl svoji dobu.
Jeho deníky jsou rozsáhlé.
Vlastně v nich psal i o vás. Jediná věc, které kdy litoval.
Miloval vás a nenáviděl se za to, co vám provedl.
-Lžete. -Ne.
Během svých poslední dní napsal, jak moc ho to mrzelo.
Byla jste jediná, kterou kdy miloval.
Dobrý Bože. Vy upíři jste tak přecitlivělí.
Johnathan Gilbert vás nenáviděl.
Litoval jen toho, že vám sám neprobodl srdce.
-Dala jsem to Damonovi. -Cože?
Dala jsem to zařízení Damonovi.
Proč se ho na to nezeptáte?
Určitě vám ho rád dá.
A potom, pane Gilberte, můžete shnít v pekle.
Mluv se mnou, Stefane.
Proč tohle děláš?
Je to rozhodnutí, které jsem měl udělat už dávno.
O čem to mluvíš?
Musíš se nakrmit, abys dokončila proces proměny.
To já vím.
To rozhodnutí bylo špatné.
Dobrý Bože.
Stydíš se za nás, i když jsme mrtví?
-Jsi teď jeden z nich. -Ne.
Otče, přišel jsem se rozloučit.
Viděl jsem tě umírat.
Byl jsi tam, když nás zastřelili?
Sám jsem stiskl spoušť.
Zabil jsi vlastní syny?
Zemřeli jste pro mě ve chvíli, kdy jste se rozhodli pomáhat upírům.
Díky Bohu, že vaše matka už nežije a nemusí vidět tu hanbu.
Ještě jsem se neproměnil. Nechci. Zemřu, otče.
Ano, zemřeš.
Otče, to jsem nechtěl.
-Jdi ode mě. -Ne, dovol mi ti pomoct. Prosím.
Bože. Co se to se mnou děje?
Jak se na mě teď vůbec můžeš podívat?
Musíš být schopný o tom mluvit, Stefane.
A já to potřebuju slyšet.
Pojď nahoru.
Můžeme si o tom ještě promluvit.
A nepřestaneme, dokud nebudeš chtít.
Jsi si tak jistá, že už jsem připravený.
Až si budeš taky jistý,
budu nahoře.
-Už jsi něco našel? -Ne a hledal jsem všude.
Tohle... Tohle místo je čistý.
Já našel tohle za krví v ledničce.
Tohle je jen slepá ulička.
Já bych si s tím nelámal hlavu.
Co sis myslel, že tady najdeme?
Isobel v papučích a s cigaretou v ruce?
Hele, já...
Musím s tím přestat. Nemůžu...
Nemůžu po ní neustále pátrat.
Vážně? Jen po dvou letech?
To je vlastně...
Rozumné rozhodnutí.
A co plánuješ ty? 146?
Napadlo mě, že 200 bude nejspíš tak akorát.
Žádná odpověď není dostatečná.
Chci vědět proč, kdy... Přesný okamžik,
kdy se moje žena rozhodla, že život se mnou jí nestačí.
Tvoje žena Isobel mě okouzlila.
Sehrála to dobře.
Byla chytrá. Měla v očích takové nadšení.
Nejspíš jsem měl poznat, že je něčím jiná,
propojená s Katherine.
To musel být ten důvod, proč jsem ji nezabil.
Nechci to slyšet.
Nechci zbytečně mrhat svým životem
a pátrat po odpovědích, o které vlastně nestojím.
S Isobel je konec. Já...
Končím s tímhle vším.
Jo.
Ahoj.
-Co se děje? -Sbal se. Odjíždíme.
Co? Ne. Byla chyba si myslet, že bychom se tu mohly usadit.
Je načase, abychom se přesunuly.
Ale já nechci. Chci zůstat tady.
Nemůžeme zůstat.
Žije tu moc lidí, kteří znají pravdu.
-Příliš mnoho vzpomínek. -Takže to prostě vzdáš,
sbalíš věci a odstěhuješ nás pryč?
Není to tady bezpečné. To sama víš.
Prosím.
-Jde ti o Jeremyho. -Ne.
Konečně jsem začala budovat vlastní život.
Prosím, mami.
Vrátila jsi mi můj život a já se jen snažím chránit ten tvůj.
Nemůžu tě nutit.
Je to na tobě.
Bože. Ty jsi pořád tady?
-Čekal jsi snad něco jiného? -Ne.
Jaká byla pochůzka?
Zbytečná.
Myslím, že jsem byl svědkem, jak učitel prodělal existenční krizi.
-Už se Stefan najedl? -Myslela jsem, že tě to nezajímá.
-Jsem chorobně zvědavý. -Myslím, že to brzy udělá.
Ale má v sobě spoustu viny, se kterou se musí vypořádat.
A zrovna nepomáhá, že jsi ho posledních 145 let
trestal za to, že chytili Katherine.
-Takže je to moje vina? -Ne, není to ničí vina.
Jen říkám, že nejsi zrovna neviňátko.
Tvým životním posláním se stalo vyvolávat v něm pocit viny.
Dovol mi jednu otázku.
Při všem tom zkoumání duše a očišťování Stefanovy minulosti,
zvládla jsi někdy vyslechnout i konec příběhu?
-Říkal, že je toho víc. -Jo, mírně řečeno.
Damone... Damone.
Pověz mi to.
Co to děláš? Kdo je to?
Přivedl jsem ji pro tebe. Jako dárek.
Posaď se, prosím.
-Co jsi to udělal, Stefane? -Damone, byl jsem za otcem.
Vrhnul se na mě.
Neodhadl jsem vlastní sílu. Všude byla krev.
Umíral a volání krve bylo příliš silné.
-Potřeboval jsem to. Musel jsem. -Nakrmil ses.
Ano, a bylo to neuvěřitelné.
Moje tělo přetéká silou, Damone.
-Ne. -Slyším na míle daleko.
Vidím i v temnotě. A pohybuji se jako zázrakem.
A ta vina, ta bolest... Damone, můžu ji vypnout.
Katherine měla pravdu. Je to úplně jiný svět.
Katherine je mrtvá, Stefane.
-Bez ní neexistuje žádný svět. -Ne, ale taky to můžeš vypnout.
-Už tu bolest nemusíš snášet. -Já to nechci.
Jsi slabý. Brzy zemřeš. Potřebuješ to.
-Zemřeš. -Ne, já nemůžu.
Prosím.
-Nenechám tě zemřít. -Ne, já nemůžu.
Nebraň se tomu.
Zvládneme to společně.
V okamžiku, kdy Stefan ochutnal lidskou krev, se změnil.
Měl bych mu poděkovat. Byla to pekelná jízda.
Panebože, říkal, že chtěl umřít.
To proto nejí. Teď chápu proč, ale...
Jeho volba.
Jestli je dost hloupej, aby se tak rozhodl, budiž.
Nedělej to, dobře? Nedělej, že ti na něm nezáleží.
Kam jdeš?
-Ahoj. -Je nemožné tě překvapit.
Ale hezký pokus.
Promiň, že jsem tě vzbudila.
To je v pohodě.
Vzbudila jsi mě jen tak napůl.
Poslouchej...
-Já... -To je hezké.
Sbohem.
Jak se cítíš?
Měl jsi pravdu.
Je to úplně jiný svět.
Můžeme ho prozkoumat společně.
Máš, co jsi chtěl. Ty a já až navěky.
Ale poslouchej, bratře.
Udělám z toho pro tebe věčnost
plnou utrpení.
Damone!
Proměnil ses.
-Raději bys mě našla mrtvého? -Katherine mi zachránila život.
Dlužila jsem jí. To ale neznamená, že chci, aby proklela někoho dalšího.
Mně to přijde spíš jako dar.
-To se změní. -A to proč?
Protože dokonce i po smrti máš čisté srdce, Stefane.
Cítím to z tebe.
A to bude tvoje prokletí.
Emily, počkej.
Stefane.
Damon mi řekl zbytek toho příběhu.
Napadlo mě, že bys mohl být tady.
Měl jsem té noci zemřít.
Tak, jak jsem chtěl.
-A měl jsem nechat umřít i Damona. -Ale nenechal jsi.
A jestli zemřeš teď, nezmění to nic z toho, co se stalo.
Každý člověk, kterému ublížili...
Každý život, který byl zmařen. To všechno se stalo jen kvůli mně.
Tu noc, kdy moji rodiče zemřeli,
jsem se vykašlala na rodinný večer, abych mohla jít na večírek.
Zdržela jsem se a oni mě museli přijet vyzvednout.
To proto jejich auto skončilo pod mostem.
Proto zemřeli.
Naše činy uvádí věci do pohybu.
Ale my s tím musíme žít.
Rozhodl jsem se, Eleno.
A díky tomu rozhodnutí trpěla spousta lidí.
Taky ses rozhodl odmítnout toho člověka,
kterého z tebe ta krev udělala.
-Rozhodl ses být dobrý. -Prosím, nedělej to.
Skočil jsi do vody, abys zachránil rodinu,
-která sjela z mostu. -Nesnaž se to napravit.
Ten člověk mi zachránil život.
-Ty tomu nerozumíš, Eleno. -Tak mi to vysvětli.
Bolí mě to.
Bolí mě to, co jsem udělal, a ta bolest...
Ta bolest je pořád se mnou.
A každý den přemýšlím o tom, že kdybych...
Kdybych znovu začal pít krev, ta bolest by přestala.
Bylo by to tak snadné, a každý den s tím musím bojovat.
A děsí mě, že jednoho dne
už s tím nebudu chtít bojovat.
A až příště někomu ublížím,
-mohla bys to být ty. -Žádné příště nebude.
-To nemůžeš vědět. -Možná ne.
Ale vím,
že můžeš vzít prsten,
hodit ho do lomu a počkat, až vyjde slunce.
Nebo si ho můžeš nasadit
a bojovat dál.
Je to na tobě.
Eleno.
-Děkuji, Harpere. -Nemáte zač.
Annabelle by měla být brzy zpátky.
Nemusíš jít s námi, jestli nechceš.
Nikdy jsem tady nebyl doma.
Byl jsem jen voják, kterého nechali napospas smrti.
Zachránila jste mě. Jdu s vámi.
Pomůžu ti s tím.
Návrat ztraceného syna.
-Budu nahoře, dobře? -Dobře.
Dobrou, Damone.
-Děkuju. -Ne, Stefane, díky tobě.
Znovu nasáváš srnčí krev a já jsem zase drsňák.
-Všechno je tak, jak má být. -Myslím to vážně.
Děkuju,
že jsi jí pomohl se o mě postarat.
Všechno na světě není tvoje vina.
Nemůžeš za mé činy. To já.
Jsou mé. Nemáš dovoleno cítit moji vinu.
Ty cítíš vinu?
Když chci, tak ano.
Emily čekala, než jsem se proměnil,
aby mi řekla, že úspěšně chrání Katherine.
Nechtěla, abych o té hrobce věděl.
Myslela si, že by to ovlivnilo mé rozhodnutí.
Nechtěla, abychom se proměnili. Podle ní to bylo prokletí.
Čarodějky. Odsuzující potvůrky.
-Proč jsi mi to neřekl? -Nechtěl jsem, abys to věděl.
-Nesnášel jsem tě a nesnáším. -Já vím.
Ale ne proto, že jsi mě donutil se proměnit.
Tak proč?
Protože tě proměnila.
Měl jsem to být já, Stefane.
Jenom já.
Jsem zpátky!
Mami!
Prosím, už mě znovu neopouštěj. Ne. Prosím, probuď se.
Musíš se probrat. Ne.
Šerife Forbesová, tady John Gilbert.
Omlouvám se, že volám tak pozdě.
Mám novinky ohledně upírů.
Ahoj, Ricku.
Isobel.
UPÍŘÍ DENÍKY dně upírů.