Disneyland – ett år efter invigningen
WALT DISNEYS RÖST
Parken betyder mycket för mig. Den är nåt som aldrig blir klart.
Nåt som jag kan fortsätta utveckla.
Nåt som jag kan fortsätta bygga så länge pengarna kommer in.
Och i hela min karriär har jag alltid känt att istället för att prata med nån om nåt
skapar jag hellre nåt som jag kan visa dem.
Folket i detta land ska få se och höra ett nytt äventyr inom underhållning.
Det dyker snart upp, och det heter Disneyland.
Disneyland – ett år före invigningen
Walt Disney är underhållningsbranschens största kreativa geni.
Han har tagit nya koncept till biograferna och underhållit miljontals människor.
- Vilken introduktion. - Det förtjänar du.
Det är det som oroar mig.
I sitt livs största chansning
började Walt Disney bygga en plats världen aldrig hade vågat föreställa sig.
Walt hade bestämt sig för att om han skulle få det att funka
så behövde han finansiering,
och han var villig att göra några tv-serier för att få det.
Nu ska han pröva lyckan inom televisionen.
Och jag är säker på att det har samma effekt på hemmapubliken
som på biopubliken.
Jag vill bara försäkra dig om att vi inte tar lätt på det,
att det inte bara blir ett styvbarn till Disneyorganisationen.
Det blir ett av våra stora företag.
Walt anlitade flera kameramän för att filma hans riskabla åtagande.
Mycket av den filmen har aldrig visats.
På en plats på 100 hektar, nära Anaheim, har vi börjat bygga Disneyland.
När Walt beskrev parken visste jag att det inte var en bra idé,
för vem skulle köra 50 eller 60 km?
Invigningsdatumet för parken är satt till midsommaren 1955.
Vi skulle aldrig klara denna deadline utan samarbetet från alla som jobbar här.
De flesta i Hollywood trodde att Disneyland
skulle bli ett Hollywood-spektakel, ett spektakulärt misslyckande.
Roy Disney sa: "Vad menar du med de flesta i Hollywood?"
Han sa: "Det var det jag trodde."
Vi vill att ni ser och delar med oss
upplevelsen av att göra drömmen till verklighet.
10 månader före invigningen
När området hade valts ut började allt stelna,
för Walt satte en deadline som var omöjlig att klara.
En invigning i juli 1955.
Jag förstår fortfarande inte hur det gick till.
En dag ringde han mig och sa:
"Minns du att jag pratade om att göra nåt Disney-relaterat i södra Kalifornien?"
Så jag satte mig i en bil med honom, och vi åkte och åkte och åkte.
Jag tänkte: "Vart fan tar han oss?" Och vi kom ner till hans apelsinlundar.
Han sa: "Det här är topphemligt." Jag sa: "Just det."
Inte att jag tyckte att han var galen.
Det här är vår rapport från Disneyland.
I vårt första tv-program visade vi er en ritning av en dröm.
Det här är ritningen. Och drömmen är Disneyland.
Parken vi bygger nära Anaheim, Kalifornien.
Vi lovade att hålla er informerade när vår dröm blev verklighet.
Så för en förstahandsrapport ska vi besöka Disneyland.
En av våra naturalistiska fotografer är Stuart Jewell,
expert på tidsintervallfotografering.
Vi har inte kamerorna här uppe bara för skojs skull.
De för dagliga protokoll över Disneylands tillväxt och utveckling.
En vanlig kamera tar 24 bilder i sekunden. Men de här tar en bild var 15:e sekund.
Och det får saker att se mycket snabbare ut på skärmen.
Disneyland är uppdelat i fyra kardinalvärldar.
De fyra världar våra tv-serier har sitt upphov i.
Adventureland.
Tomorrowland.
Fantasyland.
Och Frontierland.
Walt hade redan då i bakhuvudet hur han ville röra på folk.
Han var angelägen om att få ihop alla möjliga idéer.
Det hjälpte honom att bygga konceptet.
På den tiden var det löst och flytande.
Roy hatade att vara skuldsatt.
Walt verkade älska det, för vi var ständigt skuldsatta.
Det krävdes en otrolig blind tro att följa Walt,
för han hade problem med bankerna, och de kunde inte heller se det.
Han var alltid så extrem.
Det fanns inget han kunde säga om nåt
förutom att han kände på sig att det skulle fungera.
Tro det eller ej, men det var inte lätt att övertyga folk om Disneyland,
för det fanns många skeptiker.
Till slut började bollen rulla,
och den blev större och större. "Tänk om det misslyckas?
Tänk om folk inte gillar det? Tänk om det är för långt bort?
Tänk om de åker en gång och aldrig kommer tillbaka?"
Men det är Walts problem. I så fall är det hans misslyckande.
7 månader före invigningen
Vi kan åka bil, så klart.
Det är en trevlig 50-minutersresa genom stan.
Men låt oss vara annorlunda.
Låt oss flyga. Vi åker helikopter.
För att Walt ska kunna ta sin gäst i handen
och ta med honom på en vandring genom Missouris vildmark eller nåt
behöver han inte ett höghus, en högspänningsmast
eller en motorvägskorsning i bakgrunden.
Så de bygger en vall, för det krävs för att stänga ute ljud.
Nu är du i Walts värld.
Det är en viktig funktion ur landskapssynpunkt.
DJUNGELKRYSSNING
Walt ville inte ha små träd. Han ville ha stora.
"Träd har ingen skala." Han ville ha en riktig show.
Han tjatade på Bill Evans för att få större och bättre träd.
Walt ville inte vänta i fem år
på att få landskapet att harmonisera med arkitekturen.
Vi kunde göra det till en viss gräns, men pengarna tog slut.
Vi strävar efter omedelbar mognad inom budgetens begränsningar.
Och vår budget var väldigt mager.
Jag gjorde en snabb skiss av var vi skulle ha vallar,
stenblock och träd. Men inga dimensioner eller så.
Jag planterade allt på känn.
Med så mycket aktivitet och tung utrustning går det snett ibland.
Men operatörerna tar det med ro.
Som tur är har vi inte haft några allvarliga olyckor.
Här är början på Main Street,
en sammansättning av alla USA:s småstäder vid sekelskiftet.
Här kan man åka häst och vagn
förbi stadshuset, operahuset och brandstationen.
Och om man sitter kvar till slutstationen når man Disneylands centrum,
där kameratornet nu står.
5 månader före invigningen
TÖRNROSAS SLOTT
Budgeten när vi började var 4,5 miljoner dollar.
I augusti var den 7 miljoner.
I december var den 11 miljoner.
På våren var det ingen som visste.
Pengarna tog slut och vi fick nästan sluta bygga vid 17 miljoner.
Så går det
när man försöker göra nåt så speciellt som Disneyland på kort tid.
Jag har inte investerat i rancher. Jag har ingenting här.
Jag har ett hem, det är allt.
Men detta har jag satsat mina egna pengar på.
Och jag lånade på försäkringen som jag har betalat av i 30 år.
Walt och jag gick runt den enorma grunden
för järnvägsstationen och tunneln som ledde till Disneyland.
Han vände sig till Dick Irvine och sa:
"När Joe har grävt ner alla våra pengar under jorden
har vi inget kvar till showen."
Han var verkligen orolig över situationen.
4 månader före invigningen
I Wilmington, Kalifornien,
fortskred byggandet av två ånglok från 1900.
Förmodligen de sista av sin sort som byggdes i USA.
Walt älskade miniatyrer av nästan allt, tror jag.
Och tågen personifierade nog hans barndom.
Det var det man växte upp med.
Walt var åtta år yngre än pappa, så han var den lilla ungen runt tågen.
De var ofta vid järnvägen.
De hade en farbror som var ingenjör.
Båda pratade mycket om spänningen i
att gå ner och stå vid det stora loket och se sin farbror.
Jag lärde mig om tåg genom att bygga ett åt Walt.
Det vi byggde som gick runt hans hus.
Vi hade ritningarna till det som kallas Lilly Belle.
Med alla ritningar till det lilla tåget
började vi tillverka loken och vagnarna.
Så allt som krävdes var att öka storleken
från en åttondel till en meter.
De fungerande attraktionsmodellerna i studion
hade fulländats, och de riktiga hade kommit långt.
Peter Pan-attraktionen, till exempel, hade ett helt lager
fyllt med räls och vagnar.
Och vi gjorde dipparna och virvlarna. Det här var också nåt helt nytt.
Jag tror inte att det nånsin hade funnits en upphängd attraktion
på nån nöjespark, vad jag vet.
I Newport byggde och monterade vi Autopia-racerbilar i miniatyr.
De kommer att köra längs Tomorrowlands motorväg.
Vårt svåraste problem var
att bygga dem för att passa olika storlekar av växande ungdomar.
Och för att ge den en autentisk verklighetskänsla
kommer vår motorväg att patrulleras av miniatyrpolisbilar.
Varje jobb man jobbar på med Walt är annorlunda,
och man listar ut vad man ska göra och hur man ska göra det
precis när man börjar.
Vi hade inga projektledare, så vi behövde inga koordinatorer.
Kopieringsapparaten hade inte uppfunnits, så vi publicerade ingenting.
Vi gjorde bara jobbet.
Walt tänkte aldrig på att han överbelastade folk.
Vi bara gjorde det. Så man gör allt på en gång.
Man velade inte med besluten.
Och det är upp till Walt att få tag i dig
om det inte går som han vill. Det är hans problem.
Och det var många som sa: "Han är färdig."
Om det hade gått åt skogen hade studion också gått åt skogen,
för allt var bundet till parken.
De slet med att bli klara till invigningsdagen.
De grävde ut Rivers of America, fyllde den med vatten en kväll,
och nästa morgon var den helt torr.
Jorden var sandig, och vattnet bara försvann.
Vi började experimentera med vattenleden till den stora floden,
Rivers of America.
Först använde vi bentonit eller vad det nu var.
Det var en geggig grej som skulle skapa en vattentät botten,
men det fungerade inte så bra.
Konstruktionen var ingen dans på rosor.
Walt kom alltid ner på söndag morgon.
Han tog sig en titt på allt.
Han suckade stort ett par gånger...
och vände sig till mig och sa: "Vet du vad?
Jag fick några siffror idag.
Vi har spenderat lite mer än hälften av pengarna
vi kan spendera på parken.
Det finns inget där eller där eller där
förutom hål i i marken och högar med jord.
Det finns inget som en människa
skulle lägga 15 cent på att komma och se. Jag är rädd."
Och det var han.
Man kunde inte fatta att man hade spenderat hälften av...
Det kändes som en enorm summa pengar.
Och det fanns inget där som nån skulle bry sig om.
Han bara satt där. Han var tyst länge.
Det visade mig vad ansvar och oro innebar,
för jag oroade mig för småsaker,
om det här skulle bli gjort, eller det här och det där...
Men det här hade jag inte tänkt på, för jag visste ingenting om det.
Men det här är vad oro är, och jag insåg det den dagen.
Inne i studio tre i närheten
började vi bygga en 32 meter lång amerikansk flodbåt,
akterhjulångaren Mark Twain.
Däcket lutar från ena änden till den andra,
så varje träbit måste sågas till och passas in.
Att bygga en så stor båt i en byggnad 80 km från vattnet
höjde många ögonbryn.
Men till skillnad från killen som byggde en båt i källaren och inte fick ut den
så hade vi en plan.
Vi lurade nästan alla,
för den var designad att tas isär i sektioner för frakt.
FLODBÅTEN MARK TWAIN
Walt bestämde från början att han skulle ha nåt annorlunda.
Konceptet skulle vara en familjenöjespark.
Och vi fick mycket kritik i början av de gamla nöjesparksägarna
för att vi spenderade för mycket pengar, fokuserade för mycket på detaljer.
Innan parken öppnade besökte vi viktiga nöjesparker
och tillverkare för att se om de ville skapa våra grejer.
Nästan alltid sa de:
"Det blir svårt. Varför köper ni inte en av våra?"
Det finns typiska åkattraktioner.
Men med Walt så funkade inte det.
Så de här fina sakerna som tillverkades var inte praktiska,
och det visste han.
Idén om ett Disneyland låg vilande i alla år.
Den kom när jag tog med ungarna till barnparker.
Vi gjorde utflykter varje lördag och söndag.
Deras mor följde inte med. Jag tog med dem till djurparker, överallt.
De älskade det på den tiden,
och det var några av de lyckligaste dagarna i mitt liv.
Hela mitt liv hörde jag honom prata om att göra en sån här park.
Åren gick, från att jag var fem
tills han gjorde det när jag var 21, och drömmen bara växte.
Från en ödmjuk liten grej, som kanske skulle få plats i studion,
till nåt ganska storslaget.
Jag tror att alla tyckte att han var galen
precis som de gjorde när han sa att han ville göra en långfilm.
Man måste se det
som ett slags... Det var ett stort experiment.
Det var begynnelsen till den sortens park.
Det Walt ville göra, för guds skull,
var så annorlunda från Coney Island som han kunde föreställa sig.
Walt visste precis vad som fanns i parken.
Han visste var alla rör var.
Det enda han inte insåg, och det var svårt för honom att lära sig,
var nödvändigheten av att bygga betong.
Han trodde att vi kunde bygga det som en tillfällig filmstudio.
Så han kom aldrig över och var väldigt arg för vattenfallet
på grund av all betong i det.
Uppströms var andra arbetare lika upptagna med
att lösa problemet med att bygga en sten.
Att skapa vackra klippformationer är inget för moder natur,
men det var inte så lätt för oss.
Jag skulle titta på kalkylerna när de kom varje dag,
men jag hade aldrig... Jag blev underkänd i matte i high school.
Jag visste inte om vi gick med vinst eller förlust,
men om ingen sa att vi överskred budgeten så sa inte jag nånting.
Och Walt sa: "Hur mycket har du spenderat hittills?"
Jag sa: "Låt mig se." Och han sa: "Jag ska berätta."
Och han berättade exakt.
3 månader före invigningen
När Disneyland byggdes var det så många i studion
som jobbade på en galen idé för en nöjespark.
På ett sätt verkade det galet, på ett annat sätt helt naturligt.
PRIVAT EGENDOM
TILLTRÄDE FÖRBJUDET
Vi hade inga administrativa kontor. Vi hade folk överallt.
Man hatade att åka hem. Man var tvungen att gå och lägga sig, gå upp igen,
köra hela vägen tillbaka och fortsätta.
Det var besvärligt att sluta och behöva åka hem.
Nu är vi inne på Disneyland.
Ja, vi är i parken. Men vi har inte lämnat problemen i studion.
Vi koncentrerar oss bara på många av dem här.
Walt kunde inte läsa ritningarna i början, och han sa aldrig det.
Vi brukade driva med honom om det,
så det dröjde inte länge förrän han inte bara kunde läsa dem,
han kunde läsa dem bättre än oss alla. Han hade en bättre känsla för proportioner
och visste precis vad han ville ha, en mindre version av Main Street.
I början byggde vi Disneyland med mindre än 10 % av ritningarna.
De utvecklades allt eftersom.
Jag tror att Walt var övertygad om
att om hans gäster fick uppleva bra smak,
bra kvalitet, bra design,
så skulle de undermedvetet uppfatta det
inte som en konsekvens av att ha utbildats i landskapsdesign
eller arkitektur eller nåt annat,
utan de skulle undermedvetet veta skillnaden mellan bra och dåligt.
De tog in olika landskapsarkitekter för olika projekt,
och sen tänkte Walt Disney att med så många inblandade
skulle det inte vara konsekvent, så det var så jag började.
Jag gjorde en ritning över Main Street och centrum.
De kallade till möte med alla art directors,
Walt var där, och de godkände det.
Roy Disney sa: "Stör honom aldrig med problem.
Kom till oss om du har problem. Låt honom drömma."
Så varje lördag kom han ner,
vi gick runt med alla art directors,
och han hade nya idéer om vad vi skulle göra.
Och han ville börja på måndag morgon. Han ville inte ha några ritningar då.
Många helger jobbade jag till midnatt
och gjorde skisser eller nåt. Det var så det var.
Jag minns att Walt lätt tappade humöret och krävde saker och ting,
för han förväntade sig att alla skulle göra som han.
2 månader före invigningen
Vi hade akuta problem på Disneyland.
Jag fick höra av två eller tre av mina assistenter
att under inga omständigheter borde vi öppna i juli.
Vi borde skjuta upp det till september. Men vi sa nej.
Det var så viktigt för allmänheten att vi skulle öppna i juli.
Och det är faktiskt så
att om vi hade väntat till september med tanke på alla ekonomiska problem
så hade vi kanske aldrig börjat.
Det var en inlärningsprocess hela vägen.
Och det jag gillade mest med den tiden
var att det var toppen när nån sa: "Vi gör det."
1 månad före invigningen
Över hela studion
byttes hammare och sågar ut mot färg och penslar,
för deadline närmade sig.
Det var dags att på allvar gå in på slutspurten.
Det verkar alltid finnas press.
Jag antar att det är en del av nöjesbranschens natur.
Och en del av det är förstås möjligheten och att känna att stunden är inne.
Walt, som den intuitiva man han var, kände att det var dags.
Han pressade oss, och vi gjorde det.
Det var detta vi var mest oroliga för.
Vad ska vi göra med Tomorrowland? Det var ett måste.
Vi kunde inte skippa det. Och vi kämpade verkligen.
En dag körde Walt och jag till Disneyland, och han sa:
"Herbie... Du vet vad det värsta som skulle kunna hända oss är, va?"
Jag sa: "Vad menar du med det?"
Han sa: "Det värsta som kan hända är att jag blir pank."
Och jag sa: "Ja, jag antar att det vore illa."
Och han sa: "Tja...
Jag har varit pank fem gånger i mitt liv. En gång till skadar inte."
Om ens team är sympatiskt och alla har samma mål
kommer man fram till nåt
som är större än summan av delarna.
Och jag tror att alla vet att det är så det funkar.
Man bygger upp en entusiasm och delar med sig.
Ibland blir det lite fånigt och man har bara kul.
Men för det mesta gör man grejer genom en ömsesidig stimulans
som man aldrig hade uppnått själv.
Walt var en mästare på att provocera fram den sortens atmosfär.
Här kommer vi till djurens rike på Serengetis slätter.
Giraffen tornar upp sig över dem alla.
För att återskapa djuren krävs det gemensamma ansträngningar
från de bästa formgivarna, skulptörerna och mekanikerna.
Jag var fast besluten att ta den första åkturen
i den första båten när det fanns vatten.
Jag skulle åka först för att se om man blev blöt.
För jag hade kommit på idén att åka bakom vattenfallet.
Jag åkte sakta, såg mig omkring
och tittade tillbaka för att se marginalen.
Jag hamnade mitt i vattenfallet.
Sen tittade jag bakåt för att se var aktern var,
och där satt Walt.
Jag var helt chockad.
Jag hade kommit igenom innan jag hade fattat det.
Han klev ombord försiktigt när jag åkte, och jag visste inte om det.
Denna vecka presenterar vi förinvigningsrapporten från Disneyland.
I vårt första tv-program förra året
beskrev vi våra förhoppningar och planer för en plats som heter Disneyland.
För några månader sen, i en utvecklingsrapport,
visade vi er början på byggandet.
Många av er har skrivit och visat intresse för våra framsteg.
Så den här veckan, bara några dagar innan Disneylands formella invigning,
vill vi uppdatera er om vad som har hänt
och låta er dela glädjen och oron i vår kamp mot tiden.
I vår sista rapport om byggandet av ett Disneyland
vill jag hylla alla studiokonstnärer, hantverkare och ingenjörer
vars outtröttliga ansträngningar hjälpte till att förverkliga drömmen.
Utan deras färdigheter och fantasi hade Disneyland inte varit möjligt.
De sista dagarna var hektiska.
Jag såg trädgårdsmästare spreja buskar och blommor med färg
för att de hade dött.
Så istället för vatten målade de gräs, buskar och träd.
Före invigningen var det rörmokarstrejk.
Beslutet var om vi skulle ha dricksfontäner eller toaletter,
för vi hade inte tid att fixa båda.
Walt sa: "Vi måste ha toaletter.
Folk kan dricka Coca-Cola och Pepsi, men inte kissa på gatan."
INTERNATIONAL STREET-INVIGNINGEN
Vi hade en gasläcka under slottet,
och man kunde se små blå lågor runt hela området och grunden.
Jag var förstås omedveten om det då.
Så jag rökte min pipa som vanligt och gick upp från centrum.
Plötsligt sprang brandchefen ut och tog tag i mig.
Vi gick hela vägen tillbaka.
Han sa: "Vet du inte att det brinner?" Han trodde att jag skulle spränga slottet.
Pressen var enorm på oss alla.
Vi bodde där nere och jobbade från tidig morgon till sent på kvällen.
Vi hade en 48-timmarsvecka.
Walt kom dit på lördagen, vi åt lunch ihop,
och sen jobbade vi på. Han hade koll på oss.
Öppningsperioden var väldigt hektisk.
Vi bodde där nere, ovanför City Hall.
Vi gjorde våra sista ritningar på andra våningen där.
Det var panik hela tiden. Det var ett mirakel att det skedde.
Precis som det var ett mirakel att Disneyland öppnade i tid.
2 veckor före invigningen
Folk såg på mig på många sätt och sa:
"Killen bryr sig inte om pengar."
Det är inte sant. Jag bryr mig om pengar.
Det finns folk som dyrkar pengar
som nåt man måste ha i en stor hög nånstans.
Jag har bara tänkt på pengar på ett sätt. Och det är att göra nåt.
Jag tror inte att det finns nåt jag äger som jag nånsin kommer att dra nytta av,
förutom genom att göra saker med det.
Walt sa: "Vi var nybörjare,
och jag hade inte råd att göra mer än så.
Jag var tvungen att låna från ABC och min försäkring, och belåna huset."
Det blev förseningar från leverantörer,
och det blev sammanbrott och potentiella strejker.
Men Walt var modig. Han satsade allt, det han trodde på.
Hur många skulle göra det?
Den 10 juli hade vi fest på Disneyland.
Första gången vi fick köra tåget runt parken var den dagen.
Även flodbåten gick.
Walt bodde där nere, och han var där tidigt på morgonen
för att se hur allt gick.
Precis innan vi öppnade...
Tomorrowland var inte klart,
och vi var tvungna att göra ett snabbt hafsjobb.
Innan Disneyland öppnade var allt kaos.
I Tomorrowland hade vi stora byggnader på båda sidor
men inget i dem.
Vi hoppas att ni lyssnar och tittar nästa söndag, den 17 juli,
när vi presenterar Disneylands formella invigning
i en och en halv timme på de flesta stationer.
3 dagar före invigningen
Detta är bara några av platserna som ABC åtog sig
att visa en väntande nation i världens största direktsändning.
Allt började när mr Kintner sa till mr Disney:
"Vad sägs om att ABC sänder Disneylands invigning?"
Mr Disney tyckte att det var en bra idé.
Efter all preliminär planering började kamerateamet repetera.
Samtal ringdes över hela landet för att samla ihop utrustning.
Att få 30 000 meter kabel, inklusive 5 000 meter koaxial,
var ingen lätt uppgift i sig.
Tretton hydrauliska gaffeltruckar började bygga kameraplattformar
som skulle monteras på hissarna.
Gaffeltruckförarna var tvungna att öva.
Det fanns alltid en risk att de inte skulle stoppa hissarna i tid
och dra ut kablarna ur kamerorna.
Mitt jobb på den tiden var att få igång Casey Jr.
Och jag testade den före invigningen.
Tåget åkte upp till den första hissen och började välta.
Vi stängde av attraktionen för att ta reda på varför det hände.
Vi upptäckte att det inte fanns nåt skyddsräcke runt spåret,
så vi kunde inte öppna attraktionen.
Men jag skulle köra loket runt spåret för tv-serien.
Medan vi försökte repetera byggde arbetarna fortfarande Disneyland.
Ännu ett litet problem. Det är asfalt, inte sand.
Vi lyckades få en del gjort, trots det hektiska bygget i sista minuten.
Och män, material och lastbilar
passerade förbi i ett frenetiskt försök att bli klara i tid.
Repetitionerna hade i princip stannat av.
Precis innan sändning gjordes de sista förberedelserna.
Och sen: Fantasyland, Frontierland,
Adventureland, Main Street, Tomorrowland.
Avvakta. Fem sekunder. Och vi är live.
Invigningen
Hur står det till? Det här är Hank Weaver.
Det senaste året har signaturen varit inledningen till programmet Disneyland.
Nu är den inledningen till platsen Disneyland.
Folk världen över
är fokuserade på dessa 65 hektar här i Anaheim, Kalifornien.
I eftermiddag kommer Disneyland, världens mest fantastiska kungarike,
göra världspremiär, och ni är gäster.
Vi börjar med entrén till Disneyland och er värd, Art Linkletter.
Jag står här på järnvägsspåret
framför Disneyland och Santa Fes tågstation.
Om några sekunder kommer Walt Disney själv
att anlända på ett tåg byggt i miniatyrstorlek.
Hur var resan?
Toppen.
Guvernören tog henne till Frontierland, och sen körde Fred Gurley runt.
Jag tog över på slutspurten.
- Hej, guvernören. - Kul att se dig, Art.
Kaliforniens guvernör Knight,
Walt Disney, så klart, samt mr Gurley, vd för Santa Fe.
För Santa Fe och Disneyland, tack.
Det stämmer.
Tusentals anländer.
De går genom den magiska tunneln till fots, för bilar är inte tillåtna här.
Och precis som Alice i Underlandet,
när man går genom tunneln förbi Disneyland Santa Fe,
hamnar man i en svunnen tid, en annan värld.
Klockan har gått tillbaka ett halvt sekel,
och du står på torget i en liten amerikansk stad. Året är 1900.
Jag var bara en av de svettiga som försökte ta sig igenom...
Det var en råttlabyrint där nere.
Alla hade varit ute och firat kvällen innan,
så det var många som var bakfulla.
Det var ingen toppendag.
De flesta minns invigningen som en katastrof,
för de hade nästan dubbelt så många besökare som planerat,
maten tog slut... Nästan allt man kan tänka sig gick fel.
Kvinnor var tvungna att ha på sig höga klackar och strumpbyxor i värmen.
Det var otroligt hett.
Men Walt förtjänar beröm för en imponerande idé.
Man kan inte kritisera en man som tänker så.
All aktivitet på Main Street har upphört.
Walt Disney kliver fram för att inviga Disneyland.
Till alla som kommer till denna lyckliga plats, välkomna.
Disneyland är ert land.
Här återupplivar vi fina minnen från det förflutna.
Och här kan ungdomen njuta av utmaningen och löftet om framtiden.
Disneyland är tillägnat idealen, drömmarna
och de realiteter som har skapat USA
med hopp om att det ska bli en källa till glädje och inspiration världen runt.
Tack.
Detta har varit ett av mitt livs mest spännande ögonblick.
Jag tror att alla som har varit här idag kommer att säga,
som de gjorde för många år sen när Eiffeltornet invigdes:
"Jag var där."
Jag är stolt över att säga att jag var på invigningen av Disneyland.
Det är fantastiskt, mina damer och herrar.
Vi saknade inte tron på att det skulle bli nåt bra.
Det var andra som var säkra på att det inte skulle bli en succé.
Det stämmer inte vad gäller de kreativa avdelningarna.
Walt sa: "Allt jag vill när folk går igenom, åker igenom
eller har tillgång till nåt som du har designat
är att de ska ha ett leende på läpparna när de går.
Kom ihåg det, det är allt jag ber dig om som designer.
Gör det fint, men se till att folk kommer ut med ett leende."
Pressen var inte nådig vad gällde invigningen,
men det är en del av denna bransch och Hollywood.
De letar efter små fel eller saker som de kan förstora.
Det är mitt nöje att presentera den fantastiska kvinnan
och berömda stjärnan som mr Disney har bett att döpa Mark Twain.
Mina damer och herrar, miss Irene Dunne.
- Hej, Irene. - Hej. Oj, det är slagsida.
Ja, för vi åker snart.
Och där döps båten. Nu inleds dess dagliga resor
upp och ner längs världens floder. I USA, alltså.
Tack, miss Dunne. Och nu, mina damer och herrar, har jag annat att göra.
Och enligt kommendören, amiral Joe Fowler, där uppe i styrhytten,
verkar de vara redo att ge sig av.
Hej då, Irene. Hej då, allihop. Trevlig resa.
Där är visselpipan.
Åk, amiral. Adjö.
Innan vår förhandsvisning av Tomorrowland har jag detta att säga.
"En vy av en värld med förunderliga idéer som symboliserar människans bedrifter.
Ett steg in i framtiden, med förutsägelser om konstruktiva saker.
Morgondagen erbjuder nya gränser inom vetenskap, äventyr och ideal.
Atomåldern, utmaningen med yttre rymden
och hoppet om en fredlig och enad värld."
Duvorna är förhoppningsvis fredens förebud för morgondagens värld.
Jag tror att det handlar om hur folk känner.
De mår bättre i sig själva.
Om vi ger folk självförtroende,
om vi får dem att känna att de klarar vad som helst,
så minskar det inte bara deras rädsla. Det gör dem till bättre människor.
Och det finns hopp.
Walt, du har överträffat Barnum idag. Men det är dags att avsluta.
Jag vet, men jag vill bara tacka konstnärerna,
arbetarna och alla som som hjälpte till att förverkliga drömmen.
- Nu åker vi till Fantasyland och har kul. - Hej då.
Trots många tidiga bakslag
har Disneyland välkomnat över 900 miljoner gäster
sen invigningsdagen.
Tillägnad hantverkarna som byggde världens lyckligaste plats
Översättning: Monika Stewart