Disneyland - et år efter åbningen
WALT DISNEYS STEMME
Parken betyder meget for mig. Den bliver aldrig helt færdig.
Jeg kan blive ved med at udvikle den.
Jeg kan blive ved med at bygge, så længe jeg kan få penge til det.
Og jeg følte gennem hele min karriere,
at i stedet for at tale med nogen om noget,
ville jeg lave noget og vise dem det.
Folket i dette land skal til at se og høre
et nyt eventyr i underholdning.
Det vil vise sig på den amerikanske scene under titlen Disneyland.
Disneyland - et år før åbningen
Walt Disney er det største kreative geni i underholdningsbranchen.
Han har bragt nye koncepter til biograferne
og underholdt millioner af mennesker.
- Sikke en præsentation ... - Du fortjener det.
Det er det, der bekymrer mig.
I sit livs største sats
begyndte Walt Disney at bygge et sted, verden aldrig havde turdet forestille sig.
LEDENDE ART DIRECTOR
Walt havde besluttet, at hvis det skulle fungere,
skulle han have finansiering,
og han var villig til at lave nogle tv-programmer for at få den.
Han vil nu prøve lykken på hjemme-tv.
Jeg er sikker på, det vil gøre samme indtryk på hjemmepublikummet,
som Walt har gjort i biograferne.
Jeg vil bare forsikre dig om, at vi ikke tager let på det,
at det ikke bare bliver et lille stedbarn af Disney-organisationen.
Det bliver et stort initiativ.
Walt hyrede flere kameramænd til at filme hans risikable foretagende.
Mange af deres optagelser er aldrig blevet set.
På 97 hektar nær byen Anaheim
er vi begyndt at bygge stedet Disneyland.
MODELMAGER
Da Walt beskrev den store park, vidste jeg, det ikke var en god idé,
for hvem vil køre 40 eller 60 kilometer?
Parkens åbningsdato er sat til midsommer 1955.
Vi kunne aldrig nå deadlinen
uden tæt samarbejde med alle, der arbejder her.
FORFATTER
De fleste i Hollywood troede,
Disneyland ville blive en spektakulær fiasko.
Roy Disney sagde: "Hvad mener du med de fleste i Hollywood?"
Han siger: "Det tænkte jeg nok."
I skal se og dele vores oplevelse
med at gøre denne drøm til virkelighed.
Ti måneder før åbningen
HOVEDPLANLÆGGER
Da området var udvalgt, begyndte alt at tage form,
fordi Walt, i sit hoved,
satte en deadline, der var umulig at nå.
Åbning i juli 1955.
Jeg kan stadig ikke se, hvordan det lykkedes.
TV-VÆRT
En dag ringede han og sagde:
"Kan du huske, jeg talte om at have noget Disney her i Sydcalifornien?"
Så jeg satte mig ind i en bil med ham, og vi kørte og kørte.
Jeg tænkte: "Hvor fanden kører han os hen?"
Vi tog ned til hans appelsinplantage.
Han sagde: "Det er tophemmeligt." Jeg sagde: "Ja, nemlig."
Jeg sagde ikke, at jeg syntes, han var skør.
Det er vores fremskridtsrapport fra Disneyland.
I vores første tv-program viste vi jer en grundtegning til en drøm.
Det er grundtegningen. Og drømmen er Disneyland.
Parken, vi bygger nær Anaheim i Californien.
Vi lovede at holde jer informeret, mens vores drøm blev til virkelighed.
For at se fremskridtene med egne øjne, så lad os besøge Disneyland nu.
En af vores naturfotografer er Stuart Jewell,
ekspert i time-lapse-fotografering.
Kameraerne er ikke kun for sjov.
De dokumenterer dagligt Disneylands vækst og udvikling.
Et almindeligt kamera tager 24 billeder i sekundet.
Men disse tager et billede hvert 15. sekund.
Det får tingene til at se hurtigere ud på skærmen.
Disneyland er opdelt i fire kerneriger.
De fire forskellige verdener, hvorfra vores tv-serier vil stamme.
Adventureland.
Tomorrowland.
Fantasyland.
Og Frontierland.
Selv dengang havde Walt i baghovedet, hvordan han ville bevæge folk.
DICK IRVINES STEMME LEDENDE ART DIRECTOR
Han var ivrig efter at få samlet alle de mulige idéer.
Det hjalp ham med at definere konceptet.
Dengang var det løst og flydende og usystematisk.
Roy hadede at være i gæld.
Walt nød vist konceptet, for vi var konstant i gæld.
Det krævede en ekstraordinært blind tro
at følge Walt,
for han kæmpede med bankerne, og de kunne heller ikke se det.
Han var ikke til at styre.
Der var intet, han kunne sige om noget,
udover at han havde på fornemmelsen, det ville virke.
Tro det eller ej, det var ikke let at sælge Disneylands succes til folk,
for der var mange, der tvivlede.
Til sidst begyndte bolden at rulle,
og den blev større og større.
Man tænker: "Hvad hvis det mislykkes?
Hvad hvis folk ikke kan lide det? Hvad hvis det er for langt væk?
Hvad hvis de tager derhen én gang og aldrig kommer igen?"
Men det er Walts problem. Hvis han fejler, er det hans fiasko.
Syv måneder før åbningen
Vi kan selvfølgelig køre i bil.
Det er en behagelig 50-minutters tur gennem byen.
Men lad os være anderledes.
Lad os flyve. Lad os flyve i helikopter.
ANLÆGSGARTNER
For at Walt kan tage sin gæst i hånden
og tage ham med på vandretur gennem Missouris vildmark eller noget.
Han har ikke brug for et højhus
eller en sendemast
eller et motorvejskryds i baggrunden.
Først bygger de en vold, for det kræver en vold at lukke lyd ude.
Nu er du i Walts verden.
Det er en vigtig funktion i forhold til anlægningen.
Walt ville ikke kun have små træer. Han ville have store træer.
Han siger, træer ikke kan skaleres.
Så han ville have et rigtigt show.
Han var efter Bill Evans om at få større og bedre træer.
Walt ville ikke vente fem år
på at få landskabet til at fungere med arkitekturen.
Det kunne vi gøre til et vist punkt, men vi løb tør for dollars.
Vi stræber efter øjeblikkelig modenhed inden for et stramt budget.
Og vores budget var meget beskedent.
Jeg lavede en hurtig skitse af, hvor vi ville have volde,
hvor vi ville have kampesten, og hvor vi ville have træer.
Men ingen dimensioner eller noget.
Jeg plantede det hele instinktivt.
Med så meget aktivitet og så meget tungt udstyr
vil der være en forhindring nu og da.
Men førerne tager tingene i stiv arm.
Heldigvis har vi ikke haft alvorlige ulykker.
Her er begyndelsen på Main Street,
en sammensætning af alle USA's små byer ved århundredeskiftet.
Her kan man køre i hestevogn
forbi det gamle rådhus, operahuset, brandstationen.
Og hvis du bliver på til endestationen, når du Disneylands Hub,
hvor kameratårnet står nu.
Fem måneder før åbningen
TORNEROSESLOTTET
BYGGELEDER
Startbudgettet var 4,5 millioner dollars.
I august var det syv millioner.
I december var det elleve millioner.
Om foråret var det ikke til at vide.
REVISOR
Vi løb tør for penge og måtte næsten stoppe byggeriet efter 17 millioner.
Sådan går det,
når man prøver at lave noget så specielt som Disneyland på kort tid.
Jeg har ikke investeret i rancher. Jeg har intet her.
Jeg har et hjem. Det er alt.
Men det her har jeg investeret mine penge i.
Og jeg lånte mod forsikringen, som jeg har betalt til i 30 år.
Walt og jeg gik rundt om det enorme fundament
til togstationen og viadukten til Disneyland.
Han vendte sig mod Dick Irvine og sagde:
"Når Joe er færdig med at begrave vores penge under jorden,
har vi intet tilbage til et show."
Han var oprigtigt bekymret for situationen.
Fire måneder før åbningen
I Wilmington i Californien
var byggeriet i gang på to damplokomotiver fra 1900.
Nok den sidste af deres slags, der blev bygget i USA.
WALTS NEVØ
Walt elskede miniaturer af næsten alt.
Togene var nok en personificering af barndom for ham.
Det er det, man voksede op med.
Walt var otte år yngre end far.
Så han var et lille barn omkring togene.
De var meget ved jernbanerne.
De havde en onkel, der var lokomotivfører.
De talte begge meget om spændingen
ved at stå der ved det store lokomotiv
og se deres onkel.
MASKININGENIØR
Jeg lærte om tog ved at bygge et til Walt. Det, vi byggede, der kørte om hans hus.
Vi havde tegningerne til det, der kaldes Lilly Belle.
Med alle tegningerne til det lille tog
gik vi i gang med at fremstille lokomotiverne og vognene.
Vi måtte udvide sporvidden fra skala 1:8 til 91 cm spor.
Tilbage i studiet var modellerne af vores forlystelser
blevet færdige, og vi var godt i gang med at bygge den ægte vare.
Til Peter Pan-forlystelsen havde de for eksempel en hel lagerbygning
derovre fyldt med skinner og vogne.
Og vi lavede fald og sving.
Det var også noget helt nyt.
Jeg tror ikke, der nogensinde har været en hængende forlystelse
i en forlystelsespark.
I det nærliggende Newport byggede og samlede vi miniatureracerbiler.
De vil køre på Tomorrowland-motorvejen.
Vores sværeste problem var
at bygge dem til forskellige størrelser af voksende unger.
For at give det virkelighedsfølelse
vil vores motorvej blive patruljeret af miniaturepolitibiler.
BILDESIGNER
Alle opgaver med Walt er forskellige,
og man finder ud af, hvad man vil, og hvordan man vil gøre det,
når man går i gang.
Vi havde ingen projektledere, så vi havde ikke brug for koordinatorer.
Kopimaskinen var ikke opfundet endnu, så vi udgav ikke noget.
Vi gjorde bare arbejdet.
Walt tænkte aldrig på, at han overbelastede folk.
Vi gjorde det bare.
Så man gør alt det her på samme tid.
Man tøvede ikke med beslutninger.
Det er op til Walt at fange dig,
hvis det ikke går, som han vil have det. Det er hans problem.
Mange sagde: "Han er færdig."
Hvis det slog fejl, ville studiet gå konkurs,
fordi alt var bundet op i parken.
PRESSESEKRETÆR
De havde mange problemer med at få stedet klar til åbningsdagen.
De gravede Rivers of America ud og fyldte den med vand en aften
og kom tilbage næste morgen, og den var helt tør.
Det var sandjord, og vandet forsvandt bare.
Vi begyndte at eksperimentere med vandvejen til den store flod,
Rivers of America.
Først brugte vi bentonit, eller hvad det nu var.
Det var noget klistret stads, der skulle lave en vandtæt bund,
og det virkede ikke så godt.
ART DIRECTOR
Alt var ikke dejligt og let og smukt under byggeriet.
Walt kom altid ned søndag morgen,
og han så sig omkring, over det hele,
og han kom med nogle store suk...
...og han vendte sig mod mig og sagde: "Ved du hvad?"
Han sagde: "Jeg fik nogle tal i dag.
Vi har brugt lidt over halvdelen af pengene, vi har til parken."
Han sagde: "Der er ikke noget der, der eller der,
bare huller i jorden og bunker af jord.
Der er ikke en eneste ting, som nogen ville bruge 15 cent på at komme og se."
Han sagde: "Jeg er bange."
Og det var han.
Man kunne ikke tro, at halvdelen var...
Det virkede som et enormt beløb,
og der var intet, som nogen ville gide.
Han sad der bare. Han sagde ikke noget længe.
Der forstod jeg virkelig, hvad ansvar var, og hvad bekymringer var,
for jeg bekymrede mig om de små ting,
om det her ville blive gjort, eller om det ene og det andet...
Men dette var ikke faldet mig ind,
for jeg vidste intet om det.
Men det er bekymring, og det blev jeg klar over den dag.
Inde i studio tre i nærheden
begyndte vi at bygge en 30 meter lang amerikansk floddamper,
dampskibet Mark Twain.
Da dækket skråner,
skulle hvert stykke træ skæres individuelt og tilpasses.
At bygge så stor en båd i en bygning 80 km fra vandet
skabte megen undren.
Men modsat ham, der byggede en båd i kælderen og ikke kunne få den ud,
havde vi en plan.
Vi narrede næsten alle,
for den var designet til at skilles ad i sektioner til transport.
FLODDAMPEREN MARK TWAIN
Walt besluttede fra begyndelsen,
at han ville have noget anderledes.
Han havde konceptet til en familieforlystelsespark.
Vi blev stærkt kritiseret
i starten af nogle af de gamle forlystelsesparker
for at bruge for mange penge,
for at gå for meget i detaljer.
HISTORIEMAND
Før parken åbnede, besøgte vi flere store forlystelsesparker i landet
og producenter for at se, om de ville være interesserede i at producere ting,
vi havde designet.
Næsten uvægerligt sagde producenterne:
"Det ville være ret svært. Hvorfor køber I ikke en af vores ting?"
Der er den typiske forlystelse til salg.
Men med Walt kan vi ikke gøre det.
Så de smukke ting blev lavet, og de var ikke praktiske,
og han vidste, de ikke var praktiske.
Idéen til Disneyland lå i dvale i alle de år.
Den kom, da jeg tog mine børn med i børneparker.
Jeg tog dem med rundt. Vi tog afsted hver lørdag og søndag.
Deres mor ville ikke med. Vi var væk.
Jeg tog dem med i zoo, jeg tog dem med overalt.
De elskede at tage med mig dengang,
og det var nogle af de lykkeligste dage i mit liv.
WALTS DATTER
Hele mit liv hørte jeg ham tale om at lave parken.
Som årene gik, fra jeg var fem,
til han endelig gjorde det, da jeg var 21,
voksede drømmen bare.
Fra en meget beskeden lille ting, som måske ville ligge ved studiet,
til noget ret stort.
Jeg tror, alle syntes, han var skør,
som de gjorde, da han sagde, han ville lave en timelang tegnefilm.
Man må se på det som...
Det var et stort eksperiment.
Det var starten på den slags park.
Walt begyndte at gøre noget
så forskelligt fra Coney Island, som han kunne drømme om.
Walt vidste alt, der foregik i parken.
Han vidste, hvor alle rør var.
Det eneste, han ikke indså, som var svært for ham at høre,
var nødvendigheden af bygge rigtigt.
Han troede, vi kunne bygge det som et filmset, der er midlertidigt.
Han var meget vred over Adventureland-vandfaldet
på grund af al den beton, der blev brugt.
Oppe ad floden havde andre arbejdere lige så travlt
med at løse problemet med at bygge en klippe.
At skabe smukke klippeformationer er ingenting for Moder Jord,
men det var ikke så nemt for os.
Jeg skulle se på udgiftsoversigterne, når de kom hver dag,
men jeg havde aldrig... Jeg dumpede matematik i gymnasiet.
Jeg vidste ikke, om vi havde underskud, men hvis ingen havde sagt,
at det overskred budgettet, sagde jeg ikke noget.
Så kom Walt og sagde: "Hvor mange penge har du brugt indtil videre?"
"Lad mig se." Han sagde: "Det skal jeg sige dig."
Han fortalte mig det præcist.
Tre måneder før åbningen
Da Disneyland var under opførelse, var der så mange i studiet,
der arbejdede på en skør idé til en forlystelsespark.
Det virkede både skørt, men også helt naturligt.
PRIVAT EJENDOM INGEN ADGANG
ADGANG FORBUDT
Vi havde ikke administrative kontorer.
Vi havde folk overalt.
Man hadede at tage hjem sidst på dagen,
for man skulle hjem i seng, stå op næste morgen,
køre hele vejen tilbage og fortsætte igen.
Så det var lidt ubelejligt at stoppe og tage hjem.
Her er vi i Disneyland.
Ja, vi er i parken,
men vi har ikke lagt problemerne bag os i studiet.
Vi samler bare mange af dem på ét sted her.
I starten kunne Walt ikke læse en plan,
og han sagde det aldrig.
Men vi prøvede at narre ham med det,
så snart kunne han ikke bare læse en plan,
han kunne læse den bedre end os alle, og han forstod proportioner bedre
end nogen af os, for han vidste præcis, hvad han ville have
i en mindre udgave af Main Street.
Vi byggede Disneyland med mindre end ti procent af planerne fra start.
Planerne blev udviklet hen ad vejen.
Walt var overbevist om,
at hvis hans gæster blev udsat for god smag,
god kvalitet, godt design,
ville de ubevidst opfatte det,
ikke på grund af en uddannelse i landskabsarkitektur
eller arkitektur eller noget andet,
men de ville ubevidst kende forskel på godt og dårligt.
LANDSKABSARKITEKT
De hentede forskellige landskabsarkitekter til forskellige projekter,
og så blev Walt Disney bekymret for, at de mange forskellige mennesker
ville gøre den usammenhængende, så sådan begyndte jeg.
Så jeg lagde en plan for Main Street og Hub.
De indkaldte alle art directors til møde,
og Walt var der, og de godkendte den.
Roy Disney sagde: "Læs aldrig et problem af på ham.
Hvis du har et problem, så kom til os. Lad ham drømme."
Så hver lørdag kom han ned,
og vi talte med alle art directors,
og han havde nye idéer til, hvad der skulle gøres.
Han ville starte mandag morgen.
Han ville ikke have planer mandag morgen.
Så mange weekender arbejdede jeg til midnat
for at lave skitser, og sådan foregik det.
Det, jeg husker om det, er,
at selvom Walt havde temperament, og han kunne kræve ting gjort,
fordi han forventede, at alle gjorde, som han gjorde.
To måneder før åbningen
I Disneyland havde vi meget akutte problemer.
To eller tre af mine assistenter sagde,
at vi under ingen omstændigheder måtte forsøge at åbne i juli.
Vi bør udsætte det til september.
Men vi sagde nej.
Det var så vigtigt for offentligheden, at vi ville åbne i juli,
og hvis vi havde ventet til september med alle vores økonomiske problemer,
var vi måske aldrig lykkedes.
Det var en læringsproces hele vejen igennem,
og det, jeg bedst kunne lide ved den tid,
var, at det var fedt, at nogen sagde: "Lad os gøre det."
En måned før åbningen
Over hele studiet
blev hamre og save hurtigt udskiftet med maling og pensler,
for deadlinen nærmede sig.
Slutspurten med maling og afslutning begyndte for alvor.
Der er altid pres på.
Det er vel sådan, showbusiness er.
En del af det er en mulighed,
og en del af det er at fornemme, at øjeblikket er kommet.
Walt var intuitiv og fornemmede, at tiden var inde.
Han pressede os, og vi gjorde det.
Dette var vores store bussemand.
Hvad ville I gøre med Tomorrowland?
Vi måtte have det.
Man kunne ikke sige, vi ikke ville. Og vi kæmpede hårdt.
En dag kørte Walt og jeg sammen til Disneyland,
og han sagde: "Altså... Herbie...
Du ved vel, hvad der er det værste, der kan ske, ikke?"
Jeg sagde: "Hvad mener du med det værste, der kan ske?"
Han sagde: "Det værste, der kunne ske, ville være, at jeg gik fallit."
Jeg sagde: "Ja, det ville nok være ret slemt."
Og han sagde: "Tja...
Jeg har været fallit fem gange i mit liv, og en til skader ikke."
Hvis dit hold er sympatisk, og I alle har de samme mål,
så når man frem til noget,
der er større end summen af delene.
Jeg tror, det er velkendt, at de her ting fungerer sådan.
Man opbygger en slags entusiasme og deler noget.
Nogle gange bliver det lidt latterligt, og man ender bare med sjov.
Men for det meste vender man tingene ved en gensidig stimulering,
som man aldrig var nået til alene.
Walt var en mester i at fremprovokere den slags atmosfære.
Her ved kysterne kommer vi til dyrenes rige på Serengetis sletter.
Giraffen tårner sig op over dem alle.
At reproducere disse dyr kræver en fælles indsats
fra de fineste designere, skulptører og mestermekanikere.
Jeg ville have den første tur,
når den første båd kom i vandet.
Jeg ville prøve først og se, om personen blev våd...
...fordi jeg havde fundet på at sejle bagom vandfaldet.
Så jeg sejlede langsomt og så mig omkring
og kiggede tilbage for at se frihøjden og det hele.
Da jeg sejlede under vandfaldet, kom jeg direkte ind i det.
Så kiggede jeg tilbage for at se, hvor agterstavnen var, og der sad Walt.
Mit hjerte sprang op i halsen.
Jeg var gennem vandfaldet, før jeg kom til mig selv.
Han var trådt forsigtigt ombord, da jeg lagde fra, og jeg vidste det ikke.
Denne uge præsenterer vi rapporten før åbningen af Disneyland.
I vores første tv-show sidste år
beskrev vi vores håb og planer for et sted kaldet Disneyland.
I en rapport for et par måneder siden
viste vi jer begyndelsen på byggeriet.
I vores post har mange af jer vist interesse for vores fremskridt.
Så i denne uge, kun få dage før den formelle åbning af Disneyland,
vil vi fortælle jer om, hvad der er foregået,
og lade jer dele glæderne og bekymringerne i vores kamp mod tiden.
I vores afsluttende rapport om at bygge Disneyland
vil jeg hylde de mange kunstnere, håndværkere og ingeniører,
hvis utrættelige indsats hjalp med at gøre drømmen til virkelighed.
Uden deres evner og fantasi ville Disneyland ikke have været muligt.
De sidste par dage var hektiske.
Jeg så gartnere sprøjte buske og blomster med maling,
fordi de var døde.
Så i stedet for at vande malede de græs, buske og træer.
PARKOPERATØR
Før åbningen var der en VVS-strejke.
Beslutningen var, om vi skulle have drikkefontæner eller toiletter,
for der var ikke tid til at lave begge dele.
Walt sagde: "Vi skal have toiletter.
Folk kan drikke Cola og Pepsi, men de kan ikke tisse på gaden."
ART DIRECTOR
Der var en gaslækage under slottet,
og man kunne se små blå flammer rundt om hele området
og slottets fundament.
Jeg vidste det selvfølgelig ikke på tidspunktet, men...
Så jeg røg min pibe som sædvanlig på vej op fra Hub.
Pludselig kom brandchefen løbende ud og tog fat i mig.
Vi valsede hele vejen tilbage til Hub.
Han sagde: "Ved du ikke, det brænder derude?"
Jeg kunne sprænge slottet i luften.
Presset var enormt på alle.
Vi boede alle dernede, og vi arbejdede fra tidlig morgen til sent om aftenen.
Vi arbejdede 48 timer om ugen.
Walt kom om lørdagen, og vi gik alle til frokost sammen
og kom tilbage for at arbejde mere, og han var efter os.
Åbningsperioden var meget hektisk.
På det tidspunkt boede vi over City Hall.
Vi lavede alle vores sidste tegninger i City Hall på stedet.
Der var panik hele tiden.
Det fortsatte på mirakuløs vis.
Ligesom det var et mirakel, at Disneyland blev åbnet til tiden.
To uger før åbningen
Folk så ofte på mig og sagde:
"Han er ligeglad med penge."
Det passer ikke. Jeg er ikke ligeglad med penge.
Der er folk, der tilbeder penge
som noget, man må have i en stor bunke et sted.
Jeg har kun tænkt på penge på én måde. Og det er at bruge dem til noget.
Der er ikke noget, jeg ejer, som jeg nogensinde vil få gavn af,
hvis jeg ikke gør ting med det.
Walt sagde: "Vi var lærlinge,
og jeg havde ikke penge nok til mere end det.
Jeg måtte låne fra ABC og min forsikring og stille huset som sikkerhed."
Der var forsinkelser fra leverandører,
sammenbrud og trusler om strejker.
Men Walt var modig. Han satte alt på spil for sine overbevisninger.
Hvor mange ville gøre det?
Den tiende juli holdt vi fest i Disneyland.
Første gang vi fik lov til at køre toget rundt om parken, var den dag.
Floddamperen sejlede også den dag.
Walt boede dernede,
og han var derude tidligt om morgenen for at se, hvordan det gik.
Lige før åbningen var Tomorrowland ikke færdig,
og vi måtte ind og lave en hurtig gang pynt.
MODELMAGER
Før Disneyland åbnede, var alt kaos.
I Tomorrowland havde vi store bygninger på begge sider,
men intet i dem.
Vi håber, I vil lytte og se med næste søndag den 17. juli,
når vi præsenterer den formelle åbning af Disneyland
i et program på halvanden time på de fleste stationer.
Tre dage før åbningen
Det er bare nogle af de steder, ABC påtog sig
at vise en ventende nation i verdens største liveudsendelse.
Det begyndte, da mr. Kintner sagde til mr. Disney:
"Hvad med at ABC viser åbningen af Disneyland?"
Mr. Disney syntes, det var en god idé.
Efter al den indledende planlægning
begyndte kameraholdet at øve deres bevægelser.
Der blev ringet til hele landet for at finde udstyr.
At skaffe 26 km kabel, inklusive 5 km koaksialkabel,
var ikke nemt i sig selv.
Tretten hydrauliske gaffeltrucks blev bragt ind,
og der blev bygget særlige kameraplatforme
til montering på liftene.
Gaffeltruckførerne skulle øve.
PRØVE TIL UDSENDELSE
Der var altid fare for, at de ikke stoppede liften i tide
og trak kablerne ud af kameraerne.
Mit arbejde dengang var at få Casey Jr. i gang.
Jeg testede den før åbningen,
og toget kørte mod den første bakke og kørte af.
Vi stoppede det for at finde ud af, hvorfor det skete.
Vi opdagede, at der ikke var noget sikkerhedshegn omkring,
så vi kunne ikke åbne forlystelsen.
Men jeg skulle køre lokomotivet rundt på skinnerne til tv-showet.
Mens vi prøvede at øve, byggede håndværkerne stadig Disneyland.
Endnu et af vores små problemer. Det er asfalt, ikke sand.
Vi fik lavet noget
på trods af det sidste byggeri,
og mænd og materialer og lastbiler
kørte igennem i et hektisk forsøg på at blive færdige til tiden.
Det var en bremseklods for prøverne.
Lige før udsendelsen blev de sidste forberedelser gjort.
Og så, klar, Fantasyland, Frontierland,
Adventureland, Main Street, Tomorrowland.
Standby. Fem sekunder. Og her er showet.
Åbningsdag
Hvordan går det? Jeg hedder Hank Weaver.
Det sidste år har denne introduktion annonceret
starten på Disneyland-programmet.
Nu annoncerer den åbningen af stedet Disneyland.
Folk og øjne over hele verden
fokuserer på disse 65 hektar her i Anaheim i Californien.
I eftermiddag vil Disneyland, verdens mest fantastiske kongerige,
blive afsløret til en verdenspremiere, og I er gæster.
Til at starte med tager vi jer med til indgangen til Disneyland
og jeres vært, Art Linkletter.
Jeg står her på jernbanesporene,
og jeg står foran den store Disneyland og Santa Fe jernbanestation,
og her, om et par sekunder, kommer selveste Walt Disney
drønende med et tog, der er bygget i skala 5:8.
Hvordan gik turen?
Fint. Fint.
Guvernøren kørte til Frontierland,
og så kørte Fred Gurley hende.
Jeg kørte hende hertil. Fuld fart, drenge.
- Hej, guvernør. - Hej. Godt at se dig, Art.
Guvernør Knight af Californien
og Walt Disney, selvfølgelig, og mr. Gurley, præsidenten for Santa Fe.
Nu Santa Fe og Disneyland, tak.
Nemlig.
Tusindvis kommer ind.
De går gennem den magiske tunnel til fods, for ingen bil må komme ind her.
Og som Alice i Eventyrland,
når man går gennem tunnelen forbi Disneyland Santa Fe,
befinder man sig i en svunden tid, en anden verden.
Uret er drejet et halvt århundrede tilbage,
og man er på torvet i en lille amerikansk by.
Året: 1900.
Jeg var et af de svedige mennesker, der prøvede at finde vej gennem...
Det var en rottelabyrint dernede.
Alle havde fejret lidt aftenen før,
så der var mere end et par tømmermænd.
Det var ikke den bedste dag.
De fleste husker åbningsdagen som en katastrofe,
for der var næsten dobbelt så mange, som de havde planlagt.
De løb tør for mad... Næsten alt, der kunne gå galt, gik galt.
Kvinder skulle gå i høje hæle hele tiden og strømper i varmt vejr
som på åbningsdagen af Disneyland.
Det var en steghed dag.
Men man måtte give Walt æren for en imponerende idé hele vejen.
Det skulle han have for den fantasi.
Al aktivitet på Main Street er ophørt.
Walt Disney vil træde frem og læse Disneylands dedikation.
Velkommen til alle, der kommer til dette lykkelige sted.
Disneyland er jeres land.
Her genoplever ældre gode minder fra fortiden.
Og her kan ungdommen nyde udfordringen og løftet om fremtiden.
Disneyland er dedikeret til idealer, drømme
og de hårde fakta, der har skabt USA,
i håbet om, at det bliver en kilde til glæde og inspiration for hele verden.
Tak.
At stå her har været et af de mest spændende øjeblikke i mit liv.
Jeg tror, mine damer og herrer, at alle, der har været her, vil sige,
som folk gjorde for mange år siden, da de var til åbningen af Eiffeltårnet:
"Jeg var der."
Jeg er stolt af at sige, at jeg var til åbningen af Disneyland.
Det er fantastisk, mine damer og herrer.
SKULPTØR
Vi manglede ikke troen på, at det ville blive noget godt.
Det var andre, der var sikre på, at det ikke ville blive en succes.
Jeg tror ikke, det gjaldt folk i de kreative afdelinger.
Walt siger: "Jeg vil bare have, at når folk går eller kører igennem
eller har adgang til noget, du designer,
skal de have et smil på læben, når de går."
Han siger: "Husk på det, og det er alt, jeg forlanger af dig som designer.
Gør det pænt, men sørg for, at folk kommer smilende ud."
Pressen roste ikke vores åbning,
men det er en omkostning i denne branche
ved at være i showbusiness i Hollywood.
De leder efter små revner
eller ting, de kan gøre et nummer ud af.
Nu er det min fornøjelse at præsentere den skønne dame
og berømte stjerne, som mr. Disney har bedt om at døbe Mark Twain.
Mine damer og herrer, miss Irene Dunne.
- Hej, Irene. - Hej. Hvordan går det?
Det bevæger sig.
Det bevæger sig lidt, for det lægger fra kaj om lidt.
Der bliver skibet døbt, og det begynder på sine daglige ture
op og ned ad verdens floder. Amerikas, altså.
- Tak, miss Dunne. - Hav en god tur.
Og nu, mine damer og herrer, har jeg andre steder at være.
Og kommandøren, admiral Joe Fowler, oppe i styrehuset.
De vil lægge fra kaj, så jeg må hellere...
Farvel, Irene. Farvel, alle sammen. Hav en god tur.
Der lyder fløjten.
Sejl afsted, admiral.
Farvel.
Før vores forsmag på Tomorrowland
vil jeg gerne læse denne korte dedikation.
"Et blik ind i en verden af idéer, der symboliserer menneskets bedrifter.
Et skridt ind i fremtiden med forudsigelser om fremskridt.
I morgen byder på nye grænser i videnskab, eventyr og idealer.
Den atomare tidsalder, det ydre rums udfordring
og håbet om en fredelig og forenet verden."
De duer er, mine damer og herrer,
fredens budbringere for morgendagens verden.
Jeg tror, det handler om, hvordan folk har det.
De har det bedre med sig selv.
Hvis vi giver folk selvtillid,
hvis vi får dem til at føle, at de kan klare alt,
reducerer det ikke kun deres frygt, men gør dem til bedre mennesker.
Og der er håb.
Walt, du har gjort Barnum til skamme i dag. Men vi må afsted.
Ja, men jeg vil bare sige tak til alle kunstnerne,
arbejderne og alle, der hjalp med at opfylde drømmen.
Lad os tage til Fantasyland.
- Kom. - Farvel, folkens.
Trods mange tidlige tilbageslag
har Disneyland budt over 900 millioner gæster
velkommen siden åbningsdagen.
Dedikeret til håndværkerne bag Det Gladeste Sted på Jorden
Tekster af: Satine von Gersdorff