Ви знаєте, чому я вас зупинив?
Пам'ятаєш, як ми його машину вкрали?
Одразу після... випускного балу.
-Чи пам'ятаю я? -Ага, пам'ятаєш?
У мене на дупі залишився
величезний шрам після таткового паска.
Врізав мені пряжкою.
-Брехня. -Що саме?
Шрам. Я б його помітила.
Ну, може, якби ми хоч раз були голі при світлі, ти б його помітила.
Або хоча б у ліжку...
Думаєш, твій тато був злий через машину чи...
через те, що ти був зі мною?
Він думав, що я на ній уб'юся.
Чи когось уб'ю.
Не знаю.
Може, він передивився фільмів про бандитів.
Що б він сказав, якби дізнався, що я тепер на ній ганяю.
Після того, як вони з мамою загинули...
у «Катлас Сієрі».
Схоже, це все іронія.
Я поїду додому.
-У тебе все буде добре? -У мене завжди все добре.
АВТОМИЙКА САМООБСЛУГОВУВАННЯ
Бляха, Шенон.
ШТАТ НЬЮ-ЙОРК ВОДІЙСЬКІ ПРАВА
Бабусю, все добре?
Ні.
Тейлоре, це я, Піт.
Коли я бачу цей номер, завжди думаю про найгірше.
Що в діда ще один інсульт чи щось таке.
Тейлоре, слухай, я ось чого дзвоню,
ми з тобою не дуже добре розійшлися сьогодні,
що, як я пригощу тебе пивом,
як вибачення.
Нашим чи імпортним?
Підлий Піт
О, неперевершена Кароліно!
Я обіцяв вам побудувати палац у Мумбаї?
Я бачила по телевізору, що в Мумбаї лише мільярдери та жебраки.
-Ви так кажете, наче це погано. -Ну...
Хіба «Робочі околиці» вашої юності кращі?
З Варшави в мене спогади лише про людей у чергах.
Пане Мукерджі!
Раді, що ви знайшли час повернутися до нас.
Валі, Кардаш'яни ще не зіпсували цю країну.
Є ще люди, здатні виявити повагу.
Прошу.
Де малюк Едді?
У нього сімейні проблеми.
Як шкода.
-Передавайте вітання. -Звісно.
Тейт принесе вам фішки. А от бурбон, «Пеппі Ван Вінкл».
Дуже люб'язно.
Але я пообіцяв своєму тренерові утримуватись.
Якщо я наберу вагу,
дівчата любитимуть мене хіба за гроші.
У такому разі вдалої гри.
За віскі.
Навряд чи ви стільки заробляєте,
що можете марнувати такий алкоголь.
В останні місяці
я наче на голках...
Думав, що він зробить, як дізнається, розумієш?
Прутня тобі відірве.
І коли ти надів мені мішок на голову, я не міг дихати.
Ти вирішив, що твій кошмар збувся.
Ага.
І я на це заслуговую.
Це все маячня.
Ти нікому не зраджував.
Це вона порушила клятву, а не ти.
Це між нею й її чоловіком-рогоносцем.
Ти нічого йому не винен. Геть нічого.
Ти з ним знайомий?
Ні, ні.
Мені було б ще гірше.
Та й він міг би мене вичислити.
-Ні, ні. -Так? Ні.
Читати чужі думки не так просто.
Загалом, я про те,
що не знаючи про мою ситуацію, ти не міг передбачити того,
як я відреагую на своє викрадення.
Тому я хотів перепросити за свою реакцію.
Гаразд.
Я ціную це, Піте. Справді. Слухай,
як кому й вибачатись, то це мені.
-Що? -Так, я...
Бабця завжди казала, що в мене проблеми з самоконтролем.
І це заважає моєму підвищенню
навіть більше, ніж усілякі тести.
Я маю...
Напрацювати лінію поведінки,
думати, перш ніж робити...
Контролювати емоції й усе таке.
Це складніше зробити, ніж...
Це складно.
Піду віділлю.
Не лишай свої речі у цьому барі.
-Дай за вухо вкушу. -Я це не люблю.
-А язик засунути можна? -Не треба.
Пішов ти!
Ти можеш сідати за кермо?
Ще й як.
Чекай. Відчиняю.
Зараз.
-Чуєш, Тейлоре? -Ага...
У тебе колесо спустило.
-Що? -Колесо спустило.
Може, на цвях наїхав чи щось таке.
От хрінь!
Дай мені ключі. Я дістану запаску.
Це не цвях. Тут бічний проріз...
-Ніби ножем різали! -Так, дай мені ключі...
-Агов, гівнюки! -Що ти робиш?
-Це ти кому? -Інших гівнюків я тут не бачу.
Ми знаємо, що ти коп.
І той значок, яким ти хочеш посвітити,
не дає тобі права так базарити!
-Зажди-но. -Прибери руки, Піте!
Ходи сюди. Щось покажу.
Не скажеш, звідки це тут?
Ти що, погрожуєш пов'язати нас за траву? Який зараз рік?
Я поки не погрожую, а питаю, звідки
взявся цей косяк біля моєї машини.
І що тобі відомо про поріз на шині.
-Так... -Я в глухому куті, офіцере.
Знаєш що? Сам розкопай, Агато Крісті,
і скажи мені, хто це зробив.
А поки візьми цей косячок і засунь його собі у сраку!
-Отже, у сраку? -Ага, саме туди.
Та перше я звідти свій член витягну.
А може, мені спершу сходити до твоєї прийомної мамці.
Нехай вона мені нові шини купить.
Чого це я прийомний?
Шанси прикинув.
Давай так.
Про шину я не в курсі.
Та я залюбки допоможу розкрити справу про розбиту фару.
Ні! Ні, Тейлоре!
Тейлоре, зупинись! Тейлоре!
Щоб тобі!
Думаєш, я повірю, що в тебе вісім і дев'ять?
Вважаєш мене невдахою?
Брехня, я йду ва-банк.
На кону дев'ятнадцять тисяч.
Пане.
Приймається.
Стріт. Починаючи з десятки.
Три сімки. Переміг стріт.
Перше правило покеру: якщо не блефуєш,
не роби ставку, коли її може прийняти лише той, хто в тебе виграє.
Друге правило:
тих, хто женеться за стрітом, остання карта може розорити.
Якщо хочеш, щоб я здався, став більше, друже мій.
-Я тобі не друг. -Але ж ти мені стільки грошей віддав.
Ти тримаєш його поблизу, щоб молоти язиком
і не боятись отримати у відповідь.
-Поки що це працює. -Ага.
Тільки тут на вході зброю здають.
Тож чи є з нього користь?
Бо в рукопашній
я наваляю будь-якому
жінкоподібному гівнюку з нетрів, від якого так і штинить каррі.
Так, тихенько.
Чому б тобі не пройтися, Гекторе?
Не треба. Я в нормі.
Я зранку спину в спортзалі потягнув.
Я б і сам тебе вивів, але не доведеться.
Пане Мукерджі, пробачте за його поведінку.
Обіцяю, цього не повториться. Я з ним поговорю.
Пані та панове, пробачте, що відволікли.
Я ж просив не поводитись тут, як на вулиці.
Цей хрін мене вибісив.
Це не дає тобі права так тут поводитися.
Маєте рацію. Винен.
Гадаю, конфлікт вичерпано.
Вичерпано?
Ніхріна подібного.
Та обіцяю, я розберуся з ним на вулиці.
Ні.
Що означає «ні»?
Якщо будеш хапатися за пістолет щоразу, як не щаститиме в картах,
краще вертайся грати в доміно зі своїми дружками з підворіття.
Пробачте, Вінсе. Я поважаю вас і ваш заклад.
Та якщо довго стримувати гнів, можна згнити зсередини.
Тому я помщусь цьому драному індійському мудилу.
Він не буде сидіти тут вічно.
А що, як ти сидітимеш тут вічно?
Що, як ти ніколи не вийдеш із цієї кімнати?
Пішов звідси нахрін.
Не можна товкти писка кожному йолопу за розбиту фару.
Добре, що він відомий покидьок.
Тільки от вашу бійку хтось міг зняти на телефон.
Тому послухай свого друга Бо.
Під час бійки тебе декілька разів вдарили по голові, так?
І тобі не радять робити ніяких заяв,
доки твої когнітивні функції не прийдуть у норму.
Тебе теж по голові вдарили?
Намагався відтягти мене і теж отримав.
Неважливо, хто його вдарив.
Головне, що його не можуть допитати,
поки він не при здоровому глузді.
Мені не треба евакуатор.
Тобі за кермо точно не можна.
Щоб на алкоголь ще перевірили?
Я можу замінити колесо й відігнати машину.
Ніхто нічого не робитиме,
навіть не витиратиме пил з бампера цієї машини,
поки всі пошкодження не задокументують.
Ключі?
Тобі вже час.
Діти скоро прокинуться. Не хочу, щоб вони все не так зрозуміли.
Я теж хочу все розуміти правильно.
Не треба, щоб вони тебе тут бачили,
вони ж знають, що ти тут більше не живеш.
А якби жив?
-Не зрозуміла. -Жив би тут.
-Знову. -Ти, бляха, знущаєшся?
Учора ввечері ти ніби
трохи пом'якшала до мене.
Вчора ввечері ти завалився, коли діти вже спали, напоїв мене.
Ми обоє напилися.
Один раз я повелась на твій сумнівний шарм...
Ти сама подзвонила.
І цим рішенням я пишаюся все більше й більше.
Договоримо пізніше.
І що я тепер скажу діду чи бабусі, бляха!
Чому ти маєш їм щось казати? Вони не в курсі.
Ти думаєш, що вони не дізнаються?
Хай я до них прийду, перше питання буде:
«Де тебе всю ніч носило?»
Добре.
Ми напилися.
Вирішили переночувати в мене й прокинулися
з кінським похміллям.
Ти сьогодні маєш бути в офісі, га?
Так, у Джулії вихідний.
Поїдь на таксі.
Стоянка по той бік вулиці.
Скажи їм, що я відсипаюся.
-Гаразд? -Так.
Слухай, ти казала це минулого разу, але...
я готовий з тобою поділитися.
Не знаю. Тисяч десять.
Сьогодні ввечері, так.
-Доброго ранку. -Доброго.
Мамусю, уявляєш, татко так за нами скучив,
що зробив нам оладки дорогою на роботу.
Як це мило з його боку.
Я сказав, що скучив за тобою.
Оладки — ідея Фенни.
Хочеш, мамусю?
Як я можу відмовитись?
Не можеш.
І не варто.
Я допомагала з бананами.
Справді?
А ще помагала яйця розбивати.
Нічого собі!
Боже, де пожежа?
Пробач, на мене чекає таксі.
Так, я бачила.
Гадаю, нічка була ще та.
-Хлопці загуляли. -Мені час іти, пробач.
Чому ти від нас поїхав?
Я не поїхав. Мама мене забрала.
Так, але чому?
Схоже, наче ви тут були щасливі,
-усі разом... -Вона не сказала мені.
Ти ніколи не питав?
У мене було відчуття, що вона не хоче про це говорити. Пробач.
Те, що ти учора зробив. Витягнув з кишені.
-Можеш навчити мене? -Я вчив тебе
не лізти у мої речі.
ЗАКЛАДНІ ЗОБОВ'ЯЗАННЯ
Може, скажеш, що це підробка?
А як він мене запитає, нащо мені підробні документи?
Казати, що я секретний агент?
Він поліцейський.
І психопат.
Страховому агенту вони б знадобилися.
-Непогана ідея. -Дякую.
Та коли він проб'є Маріуса Йосиповича по базі?
Так, це срака.
Але проблема не в цьому.
А в тому, що ти не сказав мені, що прикриваючи тебе
перед паном Успіхом, моя сім'я опиниться під прицілом
колишнього копа-гангстера й теперішнього копа-психопата,
який хоче тобі помститися за вибите око.
Око в нього на місці.
Рано чи пізно вони до мене доберуться.
І, знаєш,
як би я на тебе не злилася, а я злюся...
мені не хотілося б тебе підставляти.
Якщо вони прийдуть...
Просто скажи їм, як мене знайти, зрозуміло?
Вінс небезпечний, та він не навіжений.
Якщо ти не стоїш у нього на шляху, в нього нема причин тобі шкодити.
Сподіваюсь, ти відкриєш сейф. З тебе десять штук.
Навіть якщо це сейф Аль Капоне.
А якщо він пустий, де я їх візьму?
Знайдеш інший.
Я серйозно. Пообіцяй мені, або я повернуся у Вайт-Плейнс.
Тобі не здається дивним вірити обіцянкам засудженого
за шахрайство?
Ти сидів за пограбування банку.
Пообіцяй.
Гаразд.
Тож
я чекаю, поки бабця їде по справах.
Заходжу, прошу діда про заставу для...
...Престона Колінза третього.
-А хто він? -Зі списку арештованих учора.
Гаразд, я прошу заставу для Престона.
Даю під заставу цю хрінь,
цінність якої ти підтвердиш досвідченим поглядом.
Справа в тому, що це наша родинна реліквія...
У неї така історія, і якщо я з нею розлучусь,
то маю побачити, як її кладуть у сейф.
-Так. -Гадаю, цінник,
де написано «15 доларів», краще зняти.
Можеш не чіплятись? Господи Боже!
Припустимо, він мені повірить
і відкриє сейф, щоб покласти моє золотце,
як ми обчистимо сейф при ньому?
Ми не маємо його обчистити. Лише підмінити коробку.
Навіть як він не побачить, що ти її береш, її не стане.
Я підміню, дивись.
Він не помітить різниці.
-Ні, його відволікатимуть. -Хто?
Ти, з приступом судоми.
-Бляха. -Це ж твій коронний номер.
Гаразд?
Френк Вінслоу, Північний Мангеттен.
Аморальна поведінка й наркотики.
Чим я можу вам допомогти?
Маріус Йосипович.
Можна конкретніше?
Його ім'я випливло у ході розслідування.
Наркота чи мораль?
Він не підозрюваний.
Просто раніше був спільником фігурантів.
Детективе, якщо мій підопічний причетний до злочину,
-то за правилами... -Ні. Я б не сказав, що він причетний.
А як би ви тоді сказали?
Бачу, що розмова не дуже вдається.
І, схоже, в цьому моя провина.
Наш психотерапевт казав, що у мене вроджена особливість викликати неприязнь.
Я чув, що ви колишній морпіх?
Ні.
Пробачте?
А, так, колишніх морпіхів не буває.
Так. У моєму відділі наче половина копів морпіхи...
Прийшли одразу після служби.
Ви не думали про таку кар'єру?
Думав.
Навіть прослухав цілий семестр кримінального права
у коледжі Дачес.
Однак соціальна робота мені ближча.
Головне, що ми на одному боці.
Так? І на якому ж?
На стороні закону.
Тут я з вами не погоджуюсь.
Чому?
Моя мета не примушувати, брате. А надихати.
І на що ви надихаєте паршивих шахраїв і колишніх зеків?
Ставати кращими.
Мені потрібна лише його адреса.
Давайте так, детективе. У вас є питання до Йосиповича?
Запишіть, я йому перекажу.
Інакше отримуйте ордер.
Ви що, бляха, знущаєтесь?
Ви медитуєте?
Ні!
Дарма.
Звинувачення в наїзді на свого кузена.
П. Д. КОЛІНЗ ІІІ
Хочу запитати,
Відділ покарань
та цікаво, як ви познайомились?
Ви з паном Колінзом.
Я працювала у чоловічому клубі, в Орландо.
Офіціанткою, не подумайте.
А Прест був охоронцем, слідкував,
щоб дівчат не мацали.
Тільки з ним я могла говорити про що завгодно.
Пробачте. Просто
після інсульту іноді
є відчуття, що пальці не хочуть слухатись.
-Я не згодна. -Лише пів години.
Це смішно. Я...
-Ти отримаєш десять штук. Пробач. -А в машину ніяк?
Це штрафмайданчик, Кейті.
Поліції. Там колючий дріт, камери
-і купа копів! -То ти звалиш?
Твоя сумка з речами там?
Кидай до мене в багажник, відвезу тебе на вокзал.
Про що тут думати?
Ти сам сказав. Тебе спалили.
У місто тобі не можна.
Їдь на захід, на південь.
Ти завжди на лапи падаєш.
А як же Едді?
Гірше, ніж зараз, не буде.
Ти казав, що тому Вінсу він подобається.
-Як і всім. -Маріусе...
Кейті.
Скільки разів ти починала з нуля?
Не знаю. П'ять.
Шість. Якщо не рахувати двотижневу втечу в Туніку в 17 років.
-Я дістану тобі десять штук. -Ага.
Ти не зміг її повернути?
Пробач.
Ти не винен.
Ми усі деколи щось забуваємо.
Ні, ні. Код — поєднання днів народжень дівчат.
Я пам'ятаю, як ми його обрали. Не може бути, щоб я забув.
Може, ти порядок переплутав.
Я не міг його забути!
Може, він збився ненароком.
Дідусю, там замок із трьома дисками.
Щоб скинути код,
треба викликати представника фірми зі спеціальним ключем.
Ти раніше мав справу з сейфами?
Весь час.
А можна його зламати?
Е. ДЖ. ЛОКБАСТЕРС
-Алло? Ей Джею? -Маріусе?
Вона сказала, нам не можна спілкуватися напряму.
Ні, ні. Тут інше.
Я щодо твоєї основної роботи.
Коли зможеш бути у Бріджпорті?
Оце зараз? Десь за годину й п'ятнадцять хвилин.
Слухай, є один сейф.
Та о четвертій тридцять він перетвориться на гарбуз.
Модель — «Ексельсіор» п'ятисотої серії.
Десять штук там — твої.
Це на додачу до моєї частки від трюку, як в «Афері»?
Одне іншого не стосується.
Гаразд, їду.
Так просто?
Десять штук. Чому ні?
Після того, що сталося з Чарлі, я здивований,
що ти не проти мати справи зі мною.
Через Чарлі я й погодився.
Ти знаєш, про що я.
Я сумнівався, брехати не буду.
Але якщо вона тебе не звинувачує, я також не буду.
Я це дуже ціную. Дякую.
Я у заставній конторі Бернгардів на Голд Стріт, поряд із судом, гаразд?
Гаразд. Що я маю знати?
Мене звуть Піт Мерфі.
Я страховий слідчий. Так ми й познайомилися.
Логічно. Що ще?
Ти колись імітував судоми?
«Тітка Карлі, няня за викликом».
Дякую, що вклала її.
Ленс приходив.
Типу, в гості?
Типу, лишився на ніч.
Господи! Джуліє, ми говорили про це!
Я обійдусь без порад про інтим від молодшої сестри-підлітка.
Якщо не хочеш обговорювати, навіщо сказала?
Елен його бачила й могла проговоритися.
Ви трахались?
-Карлі! -Він був у гумці?
Ми не будемо це обговорювати.
Я просто хвилююсь про твоє здоров'я.
На уроках ОБЖ нам показували стрьомні фото...
Ленс здоровий.
Сподіваюсь на це.
Він ще спить з тією повією Трішею?
Я не знаю.
Можливо.
Йому приходили повідомлення, і він ховав їх від мене.
Піт із Тейлором пішли у відрив учора.
І що було?
Піт не ночував удома.
Може, пішов до якоїсь дівчини. Він симпатичний.
Він — наш кузен.
Він виріс таким, як ти думала?
Коли я уявляла його дорослим, я не думала,
що він проведе усю свою юність з божевільною тіткою Меґґі.
А вона була божевільна?
Важко згадати з уривків, які я намагалася згадати...
-З яких уривків? -Що?
Я довго намагалася більше дізнатись про маму й тата,
та у цій родині ніхто ніколи й ні про що не говорить,
тож немає чого дізнаватись.
Одразу після їхньої смерті
я знайшла листи.
Хоча «знайшла» — це не те слово. Я витягнула їх зі смітника.
Напевно, Одрі їх у речах мами знайшла...
Джуліє. Що за листи?
Виявилось, коли тітка Меґґі поїхала, вони з мамою листувалися.
Декілька місяців.
Я не можу повірити, що тільки зараз ти про це кажеш.
Там нічого такого.
Окрім того, там тільки листи Меґґі. А маминих листів немає.
Схоже, вона просила тітку повернутися
й помиритися з Одрі. Це досить сумно.
Неважливо. Я хочу їх прочитати.
Але заради нас обох Одрі не має їх побачити.
Звісно.
Привіт! Це знову я. Передзвони мені.
Я чудово розумію, що затримка...
викликана обставинами, на які ніхто...
Не може вплинути, та у мене більше немає можливості позичати в одних,
щоб віддавати іншим. Тому якщо можна...
Пробачте. Голосову пошту заповнено.
Мій онук каже, ви профі.
І відкриєте його з заплющеними очима.
Ви знаєте, мені не хотілося б вихвалятися...
Бо Локлі?
Отто! Давно не бачилися.
Так. Усе добре?
Чудово. Я приїхав забрати Піта.
Ми це вже проходили, Бо.
Якщо щось із Тейлором, кажи як є.
Ні, ні. Обіцяю, Тейлор живий-здоровий.
Він просто попросив забрати Піта
й відвезти у відділок.
Взагалі-то ми тут зайняті.
Так, я сам привезу його, коли завершимо.
Гадаю, це не можна відкласти.
Гаразд.
Добре, Кері Рассел, я твої секрети знати не хочу.
Слухай. Пам'ятаєш, про що ми говорили
вчора, про твою ситуацію?
Так.
У мене така сама, я хотів розповісти,
та їй є що втрачати, тому я...
Хай там як, її телефон у мене в машині.
І якщо хтось дізнається…
Слухай, мене тут зараз допитують.
Бо сказав, як побачить мене поряд з машиною,
то вирве мені легені й насере в них.
І нікого з хлопців я не можу попросити, бо вони знають
її та її чоловіка,
телефон упізнають,
бо він же весь як ялинка.
Хочеш, щоб я дістав з машини її телефон?
Ти зможеш?
Ага.
«Вчора я нарешті сказала Піту, що сталося,
чому ми поїхали».
«Вчора я нарешті сказала Піту».
Як справи?
У нас проблеми.
Чому?
Ця срана труна міцніша, ніж ти думав.
Чекайте! Може... Так!
Гляньте сюди!
Готові?
Якого біса?
Що?
Бляха!
Господи боже.
Бос сказав тебе привезти.
Просто якщо там щось буде,
міг би й попередити якось.
Притримай двері.
Панянка їде?
Лишається. Вінс сказав лікаря привести.
Комусь погано?
Моя сусідка іноді надає мені послуги.
Типу, лежачи на спині?
Їй 75. Вона собаку доглядає, коли я допізна працюю.
Вона сказала, що бачила, як ти телефонував з даху
вчора, коли ти виплутався, наче Гудіні.
Вона сказала тобі, а ти Вінсу. Клас!
Не думав, що ти
будеш стукати.
Ти що, геть тупий? Він мені платить.
А ти тільки жереш і сереш у мене в домі. Пішли.
Ти чого ви!
Я ж не приводив Лапку.
Вона вже давно тут не дзюрила.
Як побачить пелюшку,
одразу вирішить туди всістися.
-Вінсе, я якраз казав Річарду… -Помовч.
Одразу після академії
мене призначили до спеціального підрозділу у Браунсвіллі.
Тоді там був Дикий Захід, пам'ятаєте?
Ні. Ви занадто молоді.
Тоді вбивства у місті відбувались у чотири рази частіше, ніж зараз.
Одного разу їду я в машині зі своїм інструктором.
З таким кремезним здорованем, Лонні Черчилем.
Він був схожий на боксера, Марвіна Геґлера, тільки старший.
І тут нам по рації сповіщають про крадіжку
у продуктовому магазинчику.
Ми підлітаємо туди, грабіжник біжить нам назустріч.
Ми й зупинитись не встигли, як бах!
Він у нас стріляє.
Якого хріна?
Знаєте? Лише раз.
Звісно, він не влучив,
та й навряд чи хотів, та все ж таки.
А потім він побачив Лонні й ледь не обісрався.
Зразу викинув пістолета, наче обпікся.
Виявилось, що грабіжник був юнаком.
Ми ловили його декілька разів, коли він стояв на шухері у дилерів креку,
давали легенького ляпаса й відпускали з попередженням.
«Більше не попадайся нам у цьому кварталі».
І все таке.
Але цього разу все було інакше.
Цьому хлопчині, його звали Теренс.
Йому було не більше 17.
І у нього була звичка посміхатись, коли він нервував.
Ти його лупцюєш по морді, а він посміхається.
Жахливо.
І дивиться на тебе жалісно, немов оленятко Бембі.
Боже.
Замість того, щоб везти хлопця до дільниці,
Лонні сказав мені відвезти його
у закинутий район, такий собі бандитський гадючник,
де вибиті вікна, закриті картонками,
газети літають, як перекотиполе, смердить сечею й травою.
Лонні витягує хлопця з машини,
кладе його обличчям до неба, затискає руку.
Між двох шлакоблоків. І каже мені стрибнути на неї.
Двома ногами, усією вагою.
Просто на лікоть.
Бам! Тямиш?
Якщо лікоть зламати таким чином, він уже ніколи не зростеться правильно.
А ще можна розірвати артерію, і тоді малий втратить руку.
Теренс це знає,
йому страшно, він посміхається й витріщається великими сумними очима.
І я це знаю, тож я відводжу Лонні вбік
і шепочу на вухо: «Лонні,
він же ще дитина. Так, він помилився.
Але він і так уже переляканий». І все в такому дусі.
Лонні каже у відповідь:
«Якщо хочеш, щоб він засвоїв урок,
хочеш зробити йому послугу,
зроби так, щоб він це запам'ятав».
А я...
Лонні розуміє, що я цього не робитиму.
Йому мене не переконати.
І він мовчки хапає хлопця, кидає назад у машину.
І ми їдемо оформляти арешт. На цьому все.
Сім чи вісім років по тому
я почув, що одного детектива вбили
у наркопритоні, в бідному кварталі в Браунсвілі.
Стрілець утік.
Зараз убивство копа — надзвичайна подія.
Але тоді ми людей втрачали мало не щомісяця.
І я не звернув на це уваги,
поки не побачив ім'я стрільця.
Наступного ранку
стукають у двері. Хто там?
Лонні.
І я думаю, гаразд, так, я знаю.
Зараз ми поїдемо у Квінс.
Віддамо данину поваги родині копа, що загинув.
Він має рацію. Це наш борг. Це я розумію.
Але замість Квінсу він повіз мене
у Джерсі.
І на розвилці він звернув у Сікокус.
Спершу я розслабився,
бо мені не дуже хотілося бачити скорботну вдову
і дітей, що ридають, зі шмарклями на краватках...
Але потім Лонні звертає з шосе
і їде в бік Медоулендс.
І тут...
Ні, я ще не перелякався.
Хоча знав, скільки трупів там закопали.
І я подумав: та ну.
Лонні не стане мене вбивати, як би він не сердився.
Через те, що я виявив співчуття до хлопця.
Не може бути.
Але він звернув з дороги,
вийшов з машини і повів мене в очерет.
А очерет там високий, набагато вищий за нас.
Ми пробираємось через нього все далі,
і тут несподівано опиняємось на невеликій галявинці,
і я побачив їх. Душ дванадцять.
Форми на них не було, та було ясно,
що вони копи,
а поряд лопати й мішки з вапном,
вони стояли навколо великої ями,
яку щойно викопали.
Отоді в мене все похололо всередині,
але потім я витягнув шию й побачив,
що на краю ями на колінах стояв чоловік.
Так.
Я не знаю, скільки його били,
та обличчя його так розпухло, що боляче було дивитись.
І він так само дивився на мене своїми сумними очима,
від яких залишились лише щілинки, настільки він запух.
І так само нервово посміхався.
От тільки зубів не було видно через кров.
І ці копи дивилися на мене,
начебто свердлили поглядами наскрізь.
Я не знаю, що сказав їм Лонні,
але він вклав мені у руку пістолет,
дивлюся, а його руків'я не обмотане скотчем, а чому?
Бо він мав лежати в ямі
разом з тим гівнюком.
І вапно зітре будь-які відбитки...
Тож він дає мені пістолет,
а Теренс стоїть на колінах, тремтить від страху.
І жалісно витріщається на нас, сподіваючись, що його не вб'ють.
Лонні нахилився до мене
і прошепотів мені на вухо:
«Ну, що, мудило, це твій косяк, тобі й виправляти».
-Вінсе, я... -Ні, Едді, Едді.
Краще тобі зараз помовчати.
Алло?
За моїми підрахунками,
щоб встигнути до терміну здачі,
ти вже мав назбирати тисяч шістдесят.
Що це? Телефонуєте, щоб зі мною погратися?
Хочете підкреслити свою значимість?
Ні, я телефоную тому, що Едді зараз треба почути голос брата.
Неси болторіз.
Що? Ні, ні. Чекай.
Вінсе! Чекай, чекай. Ні!
Відпусти! Не роби цього! Зупинись! Ні, ні!
Ні, ні, будь ласка! Вінсе! Зупинись!
Вінсе, я ж сказав, я розберуся з цим.
Ні, ні, ні!
Маріусе, ти ще чуєш?
Вінсе, послухайте.
Ви роками створювали репутацію людини слова.
Якщо відріжете Едді палець
до кінця клятого тижня, і про це стане відомо,
вашій репутації кінець. Почули?
Вінсе, я прошу вас.
Я взяв це до відома, Маріусе, та це між нами з Едді.
-Зачекай хвилинку. -Агов!
Вінсе, ви хотіли мене? То ось він я!
Запізно, Маріусе.
Якщо хочеш допомогти братові, краще відволікай його чимось.
Ні, ні. Зупини його, Маріусе!
Мені страшно! Будь ласка, Маріусе! Зупини його! Благаю!
Ти накосячив, тобі й виправляти.
Прошу, зупини його! Маріусе, будь ласка,
благаю тебе, Маріусе. Мені страшно. Скажи йому зупинитися!
Едді, послухай мене.
Згадай дев'ятий день народження.
Я повів тебе кататись на американських гірках,
і ми мали прошмигнути повз касу, бо ти був замалий.
І на першій гірці
пам'ятаєш, що ти мені сказав?
Едді, що ти мені сказав?
Що мені страшно.
А що я тобі відповів?
Притулити голову тобі до грудей,
заплющити очі,
і що ти будеш боятися за нас двох.
Маріусе?
Мені страшно.
Творчий керівник Владислава Бурмістрова замалий.