Зелень. Оце я пам'ятаю найкраще.
Той відтінок зеленого.
Певно, я в житті не бачив нічого прекраснішого.
Просто цей колір.
Ми заходили додому хіба поспати,
та й то не завжди.
Там ще була гойдалка з шини.
Кожного літа
вона обривалась, і кожного літа дідусь її знову вішав.
А ті яблука.
Чуваче, кажу тобі, зараз таких яблук уже немає.
Не знаю, чим вони їх...
Піте, та заціпся ти нарешті.
Тепер усе не так, як раніше.
Відбій.
Я тут уже три роки.
І всі три роки маю це лайно слухати.
«Як Піт ідеально проводив літо. Які в нього класні дідо з бабцею».
Їхній інвест-бізнес, як вони любили тебе. Няньчилися з тобою,
поки твоя мамця не посварилася з ними 20 років тому.
Це правда. Так і було.
А ти пінишся, бо в твоєму собачому житті такого не було.
Що б там не було.
Ти ще більший невдаха, ніж я.
Я хоча б підхід до людей знаю.
Ти шахрай.
То й що з того.
Мені люди самі грошву несуть.
А тебе за що взяли? За пограбування тиру?
Я вийду за два дні.
А тобі УДЗ ще років зо два не світить.
Тому зараз невдаха — ти.
Тож або моє життя краще, або твої казочки — повна хрінь.
Так чи інакше, годі вже.
Добре?
Ще 24 години, Едді. О боже.
Знаєш, що я спершу зроблю? Засаджу чізбургер у Донована.
Ага, вони там нічого такі.
Гаразд, братику, завтра побачимось?
Усе гаразд?
Ні, Маріусе, не все.
-Тобі не можна вертатися сюди. -Як це?
Вінс, ми винні йому більше, ніж я думав.
-Набагато більше. -Скільки?
-Сто штук. -Що?
Це була початкова сума. Я ж платив,
і ти теж, то що сталося?
Каже, що за три роки набігло відсотків.
-І ти мовчав... -Я сам щойно взнав.
Він хоче мене вбити, га?
Я не знаю.
Та його люди чекатимуть на тебе, щойно ти вийдеш, тож...
Я з ним поговорю...
Ні, розмови тут не поможуть, Маріусе.
Тобі — точно.
Він довіряє мені, я спробую все розрулити.
А ти поки заляж на дно.
Едді.
І не відсвічуй.
Так, добре.
Що, тепер мовчати будеш?
Ти ж сам просив.
Ні, ти мав рацію, моє життя — відстій.
Батька я не бачив,
а мати займалася мною у перервах між дозами,
купа прийомних родин,
і лише трьом з них я був потрібен не заради сраних виплат.
А тебе любили...
твої дідо з бабцею.
Я раніше не вірив, що так буває.
Якщо хочеш, розповідай далі...
Бабцю я завжди любив більше.
Їй було пальця в рот не клади.
-Так? -Ага.
І всі її боялися.
А де їхня ферма?
Привіт, любий.
Вибачте.
Ми друга зустрічаємо.
Маріус Йосипович. Він сьогодні вийшов.
А ви його брати?
Хто?
Ні.
Зупинка лише одна. Це не міський автобус.
Мої брати мають мене зустріти.
Радий за тебе.
І мій батько також.
Йому б краще залишитися вдома, та він наполіг.
Батько не в курсі, що я сидів.
У нього був інфаркт іще до мого арешту,
а того місяця — ще один,
мама думає, що правда його в труну зажене.
Ми це три роки приховували.
Невже все дарма?
Зупиніться на наступному світлофорі, я зійду,
дійду туди пішки, обійму батька.
Як нормальний син.
Дякую.
«Хороший хокеїст грає там, де шайба.
А великий хокеїст — там, де шайба буде».
Знаєш, хто це сказав, Боббі? Хто?
Нейте, я й гадки не маю.
Проїхали.
Добридень, я тут трохи заблукав.
Чуєш, ти, з акцентом. Ти звідки?
-Я? -Так.
Я з Монреаля, Канада.
Господи. Ненавиджу Канаду. Второпав?
Вибачте.
Боббі, ти це чув?
Я на нього наїхав, а він вибачається!
Канадці! Неймовірно!
Та я жену, чуваче. Обожнюю Канаду!
Я вперше в Монреалі шпекався у стрип-клубі.
Батько заплатив. Свята була людина.
Ходи, допоможу.
Він нічого не знає.
Давай, не бійся!
Ну, я...
Я йду сюди.
Але ми тут, га?
-Чекай, тобі треба до Олбані? -Так.
Сідай на потяг! Як вийдеш, то ліворуч, а далі прямо. Не загубишся.
Чудово! Дякую.
Я піду, бо начебто снігопад передають.
Бармене, ще одну моєму другові.
І це Ґретцкі сказав.
Чув, Боббі? Ґретцкі.
Привіт, бабцю, дідусю.
Це ж я, Піт.
Підлий Піт
Піте.
Хочеш лимонаду?
-Я... -Він ненавидить лимонад.
Одрі.
Я хотів сказати, що випив би води, якщо можна.
Та дякую за турботу.
Гаразд.
Дякую, дідусю.
Там же наче яблуня була.
Засохла кілька років тому.
Де ж ти тепер халабуди будуєш?
Де ти пропадав ці 20 років?
Де ти жив?
Може, одружився? Завів дітей?
Нам усе цікаво.
Як твоя мати?
Ми не спілкувалися три роки.
Що сталося?
Ти ж її знаєш. Вона довго не пробачає помилок.
Має бути спадкове.
Те, що вона зробила, не пробачають.
Я покликав усю родину на обід.
Усю твою рідню.
Клас.
Моя бабуся вважає твою маму невдахою.
Я і його бабуся, і я так не вважаю.
Не парся. Вона й мене так називає.
Це не так.
Як мило.
У тебе нова блузка?
Ні.
Позичила її в Лейні востаннє, коли в неї ночувала.
Гарна.
Джуліє, а ти геть не змінилася.
Були криві зуби й тонкі кіски.
І ти була гарна.
Де твої батьки?
Померли.
Карлі.
Краще сказати, що їх немає в живих?
Немає в живих.
Наші батьки загинули в автокатастрофі 12 років тому.
А тоді в діда стався інсульт.
Не страшно.
Ти багато чого забуваєш.
Усі щось забувають.
Так, але він ледь ходить і не може працювати.
Я можу працювати.
Не може, тож усе на мені висить.
Я можу працювати!
Тобі необов'язково.
-Мені давно варто було б вийти на пенсію. -Іди хоч завтра.
І що, ти все на себе візьмеш?
Джулія у сімейному бізнесі вже декілька років.
Дуже допомагає.
І ти чудово впоралася декілька тижнів тому, коли я хворіла.
Я почервоніла?
Та ми заробляємо на тому, що знаємо, кому можна вірити, а кому ні.
І, пробач, та було б це твоєю сильною стороною,
у твоїх дітей був би однаковий колір очей.
Справді?
БІБЛІЯ
Де ти вивчала фінанси?
Пробач, та ти ж у сімейному бізнесі, так?
Займи, пайові фонди?
Я вирішив, що у тебе є диплом.
Пайові фонди.
Хіба ні?
Ти все ще той малий хлопчик,
який вважає, що ми багаті інвестори?
Наш бізнес — порука під заставу.
І ми геть не багачі. Цього року клас їде на екскурсію без мене.
Годі про нас.
Піте, ти не сказав, чим займаєшся.
-Тобто? -Чим ти заробляєш?
А, так.
Та всім потрохи.
Ось улаштувався в страхову компанію.
Ну, знаєте, відслідковую майно, відшукую зниклих людей.
Стежу за тими, хто симулював травми.
Серйозно?
Ти до нас надовго, Піте?
На кілька днів.
Що? Ми 20 років не бачилися,
і ти хочеш знову зникнути за декілька днів?
Ще й коли ти нам потрібен? У нас звільнився агент із розшуку.
Але мене на роботі чекають.
Маячня. Коли родині потрібна допомога, не відмовляй. Ми наполягаємо.
Бабусю!
Тейлоре.
Діду!
Піте!
Так.
Стільки років минуло.
-Так. -Заспокойся.
Чуваче! Ми були нерозлучні, кожного літа, до 12 років.
-Наче... -Це точно!
Були нерозлийвода, а потім ти зник.
Так не можна. Розумієш, так?
Пам'ятаєш того рака?
Ага.
Я й досі регочу, буває.
-Пам'ятаєш реакцію Шона... -Звісно.
-...коли я в нього рака кинув? -Боже.
Він передражнював Шона кожного разу, як його бачив.
Давай! Покажи, як ти це робив.
-Ні. Я не... -Будь ласка? Зовсім трошки.
Давай! Ти ж маєш це пам'ятати. Давай, чуваче.
Він розплакався.
І? І ми...
І ми сміялися з нього.
Бо це було смішно.
Ми ж були дітьми,
і, гадаю, старий Шон уже давно нам пробачив.
-Але це... -Дев'ятнадцятий.
Ага.
На зв'язку. Що сталося?
Побутова сварка на Каунті-роуд, 8. Ти десь там поруч?
Ну, так.
-Буду за десять хвилин. -Прийнято.
Пробачте. Мені час.
То ти...
Коп. Ага.
Усе змінюється, еге ж?
Я завжди думав, що як виростемо, будемо по різні боки барикад.
Легко відбувся.
-Бувайте. -Бувай, Тейлоре.
Нічого собі. Він коп.
Так.
Маріусе, ти як?
Гаразд. Хоча я не думаю, що зависну тут надовго.
Можливостей тут менше, а ризиків більше.
Зате в безпеці.
А де ти?
Може, мені з Вінсом поговорити.
Так, ти ж у цьому профі,
забалакувати зуби, переконувати щось тобі віддати.
Скажи, де ти. Я тебе заберу.
Учора ти сказав, що розмови не допоможуть.
Ти сам так вирішив.
Учора в тебе були варіанти, а сьогодні, схоже, ні.
І те правда.
То де ти?
Я в місті. Скину тобі адресу.
-Побачимося завтра вранці. -Гаразд.
-Привіт. -О господи.
Бляха. Ти мене налякала.
Пробач, не помітив тебе тут.
Що слухаєш?
Що ти слухаєш?
Норвезький дет-метал.
З ним не чути сварок бабці з Джулією.
Ага.
Це жорстко.
Я знаю, як це, постійно сварки слухати.
Іноді просто треба побути на самоті.
Так, тож...
якщо я правильно зрозуміла, це має нас зблизити, так?
Тобто?
Ну, ти починаєш мені втирати, що розумієш, як мені важко,
і ми раптом друзями станемо?
Ого.
Я не знаю, з чого ти це взяла.
І, якщо чесно, я трохи здивований,
я ж прикрив тебе за обідом.
Прикрив як?
Справді? Будеш придурюватися?
Та годі тобі. Ти ж стирила цю блузку.
Ага.
Тобто ти вирішив, що я вкрала блузку,
і тепер ми пов'язані, бо ти мене не здав.
А чого пов'язані?
Та я просто забула етикетку відліпити.
І саме тому відліпила її так, щоб ніхто не побачив.
Пробач, так і є, ти нічого не крала.
Можеш не дякувати.
Едді, сучий ти сину.
Поїхали.
Не посміхаємось. Не можна, це фото на паспорт.
ФОТОСЕРВІС
Усе. Приходьте за 50 хвилин. Оплата готівкою.
Привіт, Джозефе.
Маріусе.
Не знав, що ти вийшов.
Так. Щойно.
Гарно виглядаєш.
Не скаржуся.
Та й кому ті скарги треба.
Гадаю, ти не просто так зайшов?
Ні, треба ксива.
Ти постарішав.
У в'язниці рік іде за п'ять.
-Ну, ти хоч живий. -Джозефе.
Слухай, я не засуджую.
Щодо Чарлі. Усіляке буває в таких справах, га?
Це життя. Вибір був за ним. Голову вище.
Не спілкувався з Портером?
Востаннє він говорив...
наче старець.
Які саме ксиви?
Водійське посвідчення з голограмою, усе, як має бути.
Щоб ніхто не причепився.
Інших не робимо.
-На коли треба? -На зараз.
Штат?
Вашингтон? Ось тут інфа.
Є одноразовий телефон?
Ні.
Та є дещо краще.
Одна хитра програма.
Заплутує слід між телефонами й вишками.
Телефон ніяк не можна відстежити.
У мене немає грошей.
Не переймайся.
Але після цього ми будемо квити.
Гаразд?
Звісно.
Гаразд.
Пітере Мерфі, приходьте за годину.
Не вмієш ти це робити.
Ти ніколи мені не подобалася.
Шукаєш, де зупинитися?
Не в місті.
Люди Вінса мене шукають.
Едді хотів мене здати, уявляєш?
Едді намагається вижити.
І не лише він.
Я не виню його.
Вінс вважає, що я йому сто штук винен.
Дуже шкода, та це нічого не змінює, правда?
Ні, не змінює.
Ти ще не передумав?
А ти?
Як не буде справедливості, то хоч помстимося.
І до того ж, скільки разів за життя
випадає можливість провернути все, як у Турка?
Його остання пляшка.
Я бережу її.
Паперовий посуд він би не схвалив, та...
Він би хоч і з мильниці пив.
Доп'ємо, як завершимо.
ПОСВІДЧЕННЯ ВОДІЯ ШТАТ НЬЮ-ЙОРК
МАРІУС ЙОСИПОВИЧ
ДАТА НАРОДЖЕННЯ: 17.12.1975
Отче наш, що є на небесах,
нехай святиться ім'я Твоє,
нехай прийде царство Твоє,
як на небі, так і на землі.
Хліб наш насущний дай нам сьогодні,
і не введи нас у спокусу...
Ти мала рацію. Коли родині треба допомога, відмовляти не можна.
Я залишуся.
Амінь.
Привіт! Які новини сьогодні?
Один утік.
Дідько. Хто?
Бред Льюїс.
Зламувач?
Не може бути.
Не думала, що йому стане духу тікати.
Візьми Піта.
Бред — ідіот і боягуз. Я й сама впораюся.
Чудово. Нехай Піт на простій справі навчиться.
Бери його.
На справі написано «Абрагам Пєрсіков», а не «Бред Льюїс».
Мабуть, я помилилась.
-Що? -Ми внесли заставу в 20 000 доларів
за Пєрсікова.
Вранці було досудове засідання. Він не прийшов.
Певно, що й на суді його не буде,
а якщо він не прийде на суд, нам не заплатять.
І куди ми?
Почнемо з будинку його матері. Утікачі шукають безпечні місця.
«Перевір бази даних, списки виборців, останні відомі адреси.
Утікачі шукають безпечні місця». Твої слова.
Тобто ми робимо все за підручником?
Усі люблять своїх мам.
Нам не туди.
Я хочу поговорити з тим, хто не буде брехати, махлювати
й красти заради захисту нашого хлопа, гаразд?
Ні, це хороший план, ти туди, а я сюди,
кожен робитиме свою частину.
Якщо ви покриваєте його, це все одно не допоможе.
Якщо він телефонував…
Якби телефонував, я б сказала.
Боюся, з ним щось сталося.
Ось.
Дякую.
У Абрагама є дівчина, до якої він міг би піти?
Постійної у нього зараз немає.
Він нещодавно робив у будинку ремонт чи перепланування?
Що? Пробачте, яке це має значення?
Я хочу зрозуміти, куди він міг піти у разі...
Я питаю тому, що...
коли йому треба десь пересидіти, куди він іде?
П'ять років тому в його будинку завалився дах.
Таке нещастя.
Стільки пам'ятних речей.
І де він жив?
Гадаю... у друга, Стюарта.
У вас є його прізвище, адреса, номер телефону?
Він працює на будівництві.
Що, як його поранено? Може, на будівництві нещасний випадок?
Лікарні й морги я вже обдзвонила.
Уже?
Не можна вриватись у чужі будинки. Нас можуть ліцензії позбавити.
-Вона бреше. -Звідки ти це взяв?
За словами сусідів, Абрагам був тут чотири рази за останні три дні.
І ночував двічі.
-От курва. -Ага.
Вона ще та курва.
-Ні. -Ні, ні.
Що ти робиш? Якщо брехуна спіймати на брехні, то не зізнається.
А збреше ще більше.
Тоді почекаємо на нього тут.
Гарантую, що, провівши тебе, вона одразу ж його набрала,
щоб попередити.
До того ж я знаю, де він.
Ти його ноут украв?
Знаєш що? Якщо спіймаємо, то повернемо.
Як ні, він і так тобі винен, еге ж?
Я знаю, де він.
Іподром Рокі Пойнт
Є в нього своя пристрасть.
Магічні Коліна, перший на смузі,
Ні-Ні-Калім знижує темп із зовнішнього боку.
Навряд чи він прийде сюди. Йому зараз краще на дно залягти...
Гравець є гравець, навіть коли втікає. Нас не змінити.
Ти точно той дурень, якого я знала раніше?
Я тебе обожнювала, а ти був грубим зі мною.
Я був іншим. Мені ж було десять. Адже так?
Це ж годиться як виправдання?
Він тут.
У шкіряній куртці.
Це Абрагам Пєрсіков? Де досьє?
Вирішив нарешті подивитися?
-Ти його знаєш? -Ні.
А здається, що знаєш. Наляканий.
Ну, він злочинець.
Він не агресивний. Просто податкові борги.
А що, як агресивний?
Якщо ти щось знаєш, скажи.
Перед тим, як робити щось,
ми маємо знати, з ким маємо справу.
Гаразд, ось план.
Забіг почався. Сміливий Друг лідирує, Малюк Біллі не відстає,
за ним Час Іти та Рудохвіст.
Абрагаме. Ви підете зі мною.
Справді?
Не треба все ускладнювати.
О боже. Пробач!
Йой! Вибач!
Я почув кроки і...
Але він тут наче не пробігав.
Ні, він побіг туди.
Ні, певно, він повернув і побіг у той коридор.
Може, десь сховався.
-Ну, там відлуння, і... -Ні.
Ти дав йому втекти.
Ти точно дав йому втекти.
Чому?
Бо я...
Я його знаю.
Що?
Він би нас убив.
Абрагам Пєрсіков — не податковий шахрай.
Тобто, може, й так, байдуже.
Під іменем Макса Перона він кришує будівництва
на Лонг-Айленді.
І, напевно, вбив пів десятка людей.
Звідки його знаєш?
Я просто знаю тих, хто знає його.
Ми з тобою не бачилися 20 років. У мене було своє життя.
Тебе звільнено.
Джуліє, скільки б ви не внесли за нього, спишіть ці гроші.
Навіть якщо це мільйон доларів, за це не варто помирати.
Якщо він втече, я пропущу платіж по кредиту.
Банк забере собі майно.
Дід із бабцею втратять бізнес, а, може, й ферму.
Вони цю справу започаткували.
Мої батьки продовжили її.
І потрапили в аварію, коли ловили втікача.
Цей бізнес для нас усе.
І він не зникне через те, що я знову повірила не тому хлопцеві.
Тож так, я знайду цього типа й притягну його до суду.
Я тобі треба.
Я знаю цього типа, його світ.
Хтось має тобі казати, що план був кепський.
План був хороший, поки ти його не зіпсував!
План з біганиною й боротьбою не може бути хорошим.
-Боїшся битися? -Так, боюся, бо маю гарне обличчя.
Тебе колись били? Це боляче.
Завжди є інший вихід. Поміркованіший.
А якщо ні, краще взагалі не лізти.
Може, підемо звідси?
Тейлор набере, як щось буде.
Без ордеру я не можу переглядати виписки з рахунків.
Ти завжди мені це кажеш, і все одно дивишся.
І щоразу нагадую, що мені це не подобається.
Якщо тобі не хочеться це робити,
оголоси його в розшук, і ми відчепимось.
Це до федералів.
Не наша юрисдикція.
Так. У Абрагама Пєрсікова три кредитки.
Квитки на літаки, потяги, автобуси.
Йому треба змитися звідси якомога швидше.
Ні, лише таксі й обіди.
А Макс Перон? Перевір його.
Прокрути.
Оплата за готель у Нью-Йорку кілька тижнів тому,
благодійність, і знову таксі.
Ні літаків, ні автобусів.
-Я тебе знаю. -Що?
От тільки звідки?
Ви, певно, помилилися.
Не думаю.
Ні.
Хвилинку.
Ти футбольний тренер мого сина, га?
Ні. Мене часто з кимось плутають.
Занадто пересічне обличчя.
Ого.
Нова транзакція за однією з карток.
Дві години тому купив квиток на літак з Гартфорда до Баффало.
Місто на кордоні.
Коли рейс?
Менш ніж за годину.
Поїхали. Дякую, Тейлоре.
Прошу.
Ідеально. Аеропорт, а не твіє водіння.
Аеропорт — контрольована зона, тому зброю він не пронесе.
Так, ідеально.
Він полетить, а нашому бізнесові кінець.
Усі квитки до Баффало продано.
Так.
Два квитки на 17:20 до Форт-Лодердейла.
То куди саме ви хочете летіти?
А що, нам дозволять летіти, тільки якщо в нас є вагомі причини?
Алло, бабусю.
Джуліє, знаєш, кого щойно дід зустрів?
Бреда Льюїса.
Ну, точніше, дуже легко знайшов його,
адже Бред гадки не мав, що ми його шукаємо.
У суді виникло непорозуміння, я забула сказати.
Ти, здається, задихаєшся?
Граю з Елен у квача.
Вона мене наздогнала! Бувай!
Пані, вибачте, та ми маємо потрапити на той літак.
-Ваші посадкові? -У нас їх немає.
У літаку наш дядько. Він діабетик.
І він забув свій інсулін.
Якщо ми туди не потрапимо, він може померти.
Господи. Звісно.
Зараз покличу стюардесу, щоб провела вас. І оголошення зроблю.
У тебе інсулін, га? Може, сама сходиш?
Завершується посадка на рейс 17-22 до Баффало, Нью-Йорк.
Абрагаме Пєрсіков,
якщо ви в терміналі, пройдіть до виходу А8.
Ви запізнюєтесь на рейс.
Пане, стюардеса проведе вас на літак.
-Пане. -Що?
Ні, вже не треба.
Але ваш дядько...
Не турбуйтеся.
Вип'є яблучного соку й буде в нормі.
Може, він мене побачив.
Чи когось із нас.
Сподіваюся, тебе.
У нас є спільні знайомі...
Вони мене не дуже люблять.
Не можна, щоб він мене бачив.
Твій страховий бізнес серйозніший, ніж я думала.
Так, Тейлоре?
Телефонував друг з бюро кредитних історій.
Пєрсіков купив інший квиток.
Тепер до Детройту, виліт за дві години з Провіденсу.
Дякую, Тейлоре. Ходімо, можемо встигнути.
-Чекай. -Його тут не було.
Він нас відволікав. Ти знову боїшся?
Яка в нас перевага? Що такого ми про нього знаємо, що не мали б?
Що у нього є друге ім'я.
Так. Макс Перон. І в нього є кредитки, так?
Тож навіщо йому використовувати картку Пєрсікова,
окрім як для того, щоб відволікти нас?
Може, Пєрсіков дурить нас, удаючи, що збирається летіти у Детройт чи ще кудись.
Що, як він узагалі не збирається місто покидати?
Але чому?
Що нам відомо, і чого ми не маємо знати?
Він зробив благодійне пожертвування.
Що?
І платив однією з карток Перона.
Це дивно.
Він жертвує гроші, а сам тікає з-під застави?
«Асоціація медсестер округу Гартфорд. 500 доларів».
«Округ...»
Що? Я не...
Сьогодні в них урочистий прийом.
Він же не піде туди. Це тупо. Там повно народу.
Ні, він піде.
Його втеча від закону почекає до завтра.
Сьогодні ввечері Асоціація медсестер округу Гартфорд вшановує його мамцю.
Ми маємо взяти ситуацію під контроль,
тобто контролювати його.
Маємо знати про його плани, перш ніж він їх придумає.
Навіщо тобі чоловічі костюми? Ти трансвеститка?
Батько Джейкоба так поспішав звідси звалити, що лишив усі свої лахи.
Допоможеш?
Ми маємо вивести його звідти.
Треба придумати причину.
Але як, якщо й він, і його мама знають мене,
а тебе йому бачити заборонено?
Добрий вечір, ласкаво просимо до «Гейлі Лейк». Ви на захід?
Ваші імена, будь ласка?
Стівен Девідсон.
Стівен Девідсон. А ваша супутниця?
Моя дружина Дороті.
Чудово виглядаєте.
У цілях безпеки не виходьте, поки не відженуть машини попереду.
Класний у вас мерс.
Так, пане, проходьте.
-Так. -Ваші квитки?
Дороті, вони в тебе.
У мене їх немає, любий.
24-й захід Асоціації медсестер
Ти ж поклав їх у піджак.
-Я не можу... -Ти поклав...
Подивишся в сумці?
Мені не подобається твій тон, і вони точно в тебе.
Знайдете нас у списку гостей? Я Девідсон, Стівен Девідсон.
Знову та ж історія. Ще один зіпсований вечір.
Я не винен. Квитки були електронні.
-А телефон здох. -Бо ти дала Рорі в Майнкрафт пограти.
Вали все на дитину. А сам ти ні до чого.
-Знаєш, скільки зачіска коштувала? -Тобто скільки вона коштувала мені?
-А, от у чому справа! -Усе гаразд.
Ви у списку. Пані та пан Девідсони.
Зробимо так. Я зчитаю штрих-код і пропущу вас.
-Дякую. -Ось так.
-Дякую. -Прошу.
-Чудовий вечір. -Насолоджуйтеся.
24 церемонія нагородження медсестер Нагорода «Волонтер року»
Думаєш, він озброєний?
Якщо ні, він ідіот, а він точно не ідіот.
Друга фаза.
Хочеш щось випити?
Так, скотчу. Дякую.
Пані Пєрсікова! Нарешті ми зустрілись.
Ви знайомі з моїми колегами, вони так вас розхвалювали.
Пробачте, я Мартін Анґер. Ви точно тут чули моє ім'я.
Я відповідаю за піар. Чудовий вечір, і люди також.
І нехай уся слава відійде лікарям, та ми знаємо справжніх героїв.
Ви такий добрий.
У нас зверху є гримерка, де ви можете перепочити й підготуватися.
Мені й тут добре.
Гаразд. Так і скажу Марлін.
Вона нещодавно Мадонну знімала,
і фото були шикарними.
Як і ви. Проте як хочете.
Знаєте, мені не хочеться вас підводити.
Мій син пішов по напої.
Не переймайтеся. Енді, передай панові Пєрсікову, що його мама у гримерці.
Мене звуть...
Не зараз, Енді.
У нас є гримерка?
Ваш син має пишатися. Це як Оскар для медсестер.
Я б не сказала.
Тоді я скажу це за вас.
Я зараз повернуся.
-Мамо? -Пане Пєрсіков?
Хто це?
-Звідки у вас мамин телефон? -У неї серцевий напад.
Вона посиніла, з нею лікар.
Де ви?
Вона не говорила, схопилася за серце.
-Швидка вже їде. -Я питаю, де ви?
Зала Хоґана, другий поверх.
Абрагаме Пєрсіков.
Відповідно до законів штату
і параграфу шість-Б вашої угоди про заставу,
я вимушена вас затримати.
Руки вгору, будь ласка.
Ви колись стріляли в людину?
Так.
Я сказала, підніміть руки.
Вперше — найважче.
Більшості не вдається.
Пане Пєрсіков!
Щось заважає спустити курок.
Навіть коли це виправдано.
Перед тобою людина, жива істота.
Замовкни.
А якщо ти з тих, хто може спустити курок,
отже, ти і з тих,
хто може вислухати мене, не впадаючи у паніку.
Руки вгору.
Ні.
Куди ж це подівся Абрагам? Я його наберу.
Ні, не варто.
Напевно, з кимось спілкується...
Гляньте лиш.
Так.
Джуліє, ми готові вшанувати нашу гостю?
Мій пістолет приставили мені до голови.
Знайшла вашого сина.
-Чудово. -Так.
Приведи його матір на кухню, або мені кінець.
То справа не в податках, га, Максе?
Мовчиш? Навіть не спитаєш: «Що за Макс?»
Чи... Як ти...
Я знав одного хлопця, базікало ще те, як оце ти.
І він стулив пельку лише тоді,
коли я засунув пістолет йому до рота й спустив курок.
Йому язика через потилицю винесло.
Оце була картина.
Я дещо забув у залі, зараз повернуся, гаразд?
Мамо?
А вона що тут робить? Що відбувається?
-Хто привів? -Милий хлопець.
Де він?
Він не вернеться.
Він боягуз.
Але не дурень. Мамо, вийдемо через чорний вхід.
А моя нагорода?
Ти обіцяв.
Я знаю. Мені шкода.
Та в мене проблема, як у дядька Ральфі.
Ти будеш тікати?
Хотів дочекатися нагородження.
Ти когось убив?
-Ма... -Цим дядько Ральфі займався.
Тебе шукають?
-У Нью-Йорку. -Ейбе.
-А з нею що? -Поки не знаю.
Якщо тебе вже шукають за вбивство, завали її.
-Ма! -Та не тут.
Десь у лісі.
Не піде, якщо знатиме, що я її вб'ю.
Ні, Ральфі казав, що всі вони сподіваються на диво.
Гадаєш, і зараз не вистрілю?
Я запам'ятаю твою пику.
Побачу знову — вб'ю.
Дивно, що він мене не впізнав.
Ти дуже щасливий мудило.
Особисто я б краще сказав «герой».
Вдома не кажи, що його шукають у Нью-Йорку за вбивство.
-Впевнена? -Спочатку треба придумати,
-що скажемо Одрі... -Я подбаю.
А ось і нерозлучна парочка.
Що з обличчям?
Мене побили. А в тебе?
Іди сюди. Обожнюю його!
Дякую, що посидів учора з дітьми, дідусю.
Та годі! Звертайся коли завгодно.
Як вам нігтики?
-Супер? -Так.
-Чудово. -Гарна робота.
Як робота?
Що там за непорозуміння?
Втік не Бред Льюїс, а Абрагам Пєрсіков.
Один з твоїх?
Були проблеми?
Зовсім ні.
Виявилося, він просто переплутав день явки до суду.
А що з обличчям Піта?
Це... це був я.
Ми трохи подуркували.
Бачили цих?
Проти них ні в кого нема шансів.
Отримав на горіхи!
Скільки вам рочків?
Карлі отримала оцінку «добре з плюсом» за контрольну з алгебри.
Так тримати, Карлі.
Що?
Гаразд.
А я що казав.
Я пишаюся тобою.
Так.
Бабцю, передаси підливу?
-Піте, передаси, будь ласка? -Ага, дякую.
Дякую.
Контрольна була важка.
Ти молодець.
Піте?
Ти як?
Та нормально.
Вітаю з оцінкою «добре з мінусом».
Взагалі-то з плюсом.
Я завжди погано вчився. Мені такі оцінки й не снилися.
Гадаю, ми погано почали знайомство.
Мені шкода.
Я не змушу тебе довіряти мені чи хоча б симпатизувати.
Сам ще намагаюся призвичаїтись.
Для мене це все незвично,
я навіть не знаю, скільки не жив у нормальній родині.
-Нормальній? -Ти розумієш.
Коротше...
У мене пропозиція.
І це звучить дивно, та, може, давай почнемо спочатку?
Привіт, Карлі. Я Піт. Твій двоюрідний брат.
Давай. Так роблять у фільмах. Просто зроби це.
Годі тобі.
Зроби це, ну ж бо.
-Едді. -Маріусе.
Куди ти зник? Я на тебе годину чекав.
Так. Я тебе бачив.
Що, мовчиш?
Давай, Едді, придумай якусь відмазку. Щоб я знову став тобі вірити.
Мене чекали біля метро.
Вони про щось дізналися, та я їх відвів.
Повертайся. Я сумую, брате...
Замовкни.
Ти не вмієш брехати. І ніколи не вмів.
Тому це звучить тупо, Едді.
Що тобі пообіцяли?
Що, як я допоможу знайти тебе...
то тебе не вб'ють.
І це тобі здалося нормальною умовою?
І ти повірив? Може, й грошей ще зверху?
Він хоче тобі допомогти, довбню.
Боже!
Який же ти впертий.
Хай йому.
Слухай, Маріусе, скажу коротко, гаразд?
Я — людина поміркована,
та навіть у моєї поміркованості є межа.
Ти мене обікрав.
Так не годиться.
Але тепер ти на волі.
Тому зробимо так.
Даю тобі тиждень, щоб вернути мої гроші.
А як ні...
Я візьму руку твого брата
і болторіз,
а тоді відріжу йому палець.
Ще тиждень — ще палець.
Добре?
А як закінчаться пальці...
Тоді що?
Вінсе, ти марнуватимеш час,
тому що мені вже начхати на брата.
На якусь секунду я тобі повірив.
Маєш тиждень, Маріусе.
Піте.
Не хотіла тобі заважати.
Бабусю.
Хочу набрати яєць на сніданок завтра.
Усе гаразд?
Так. Говорив із другом.
Якщо не забрати їх сьогодні,
то ними лисиця займеться.
Хитра сволота, стала часто заходити
й зазіхати на чуже.
Ми ж цього не дозволимо?
Ні, ба.
Гаразд.
Цього вистачить.
Дякую.