Моцарт у джунглях
Це ніби відмотування.
Мольто ачелерандо — це немов касета, яку відмотують.
Ніби відмотування.
- Боже. Оце так. - Він старається.
Треба хтось, хто б зіграв на горщиках для квітів.
- Я можу. - Ні.
Ти й так хлопець і наставник.
До речі, що там «Реквієм»?
Щось там відбувається...
Гей Лі, коли я прийшов сюди на роботу,
то хотів звільнити 25% музикантів.
Але не зміг. Бо полюбив їх усіх.
- Але ми з ним живемо. - Скаут того не знає.
Не знаю. Мені вже треба нового флейтиста,
бо Морган поїхав у тур з Дрейком.
Гей Лі, у тебе тільки один шанс.
У мене видіння.
Ти диригуєш «Реквієм».
Скидаєш свою норкову накидку,
а твоя шкіра вкрита кристалами Сваровськи.
А для «Лакримози»
я виведу литаври наперед,
адже він так мугикав перед смертю.
Зіграти мелодію,
а не показувати душевні муки.
От чого прагнуть люди.
Як воно — вмирати?
Неймовірно.
- Привіт. - Салют.
Не все так добре йде з Шоу.
Я знаю, що в тебе вийде, але в нас замало часу.
- Ти мене звільняєш? - Ні.
- Добре. - Ага.
Я хочу, аби ти тиждень відпочив. Поки ми виступимо.
Ти чудовий музикант.
Але не рівня Гейлі Ратледж.
Мене звільнено.
Ні. Це тимчасово.
Отак ти його кидаєш?
Це заради музики.
Тоді я теж піду.
Стривай. Що?
Ні-ні.
- От бляха. - Що таке?
Мою кредитку заблоковано.
Може, ти використав ліміт
на п'ять мотоциклів для свого механічного оркестру?
Мушу сказати, я рада, що ми не одружені.
- Маестро Гесбі Енніс. - Гесбі!
Глоріє! Ось.
Жоржини! Як ти вгадав?
Я не знав. Вони біля дверей були.
Але дуже прошу.
- Привіт, Геззо. - Томмі!
Вітаю!
Від кого вони?
Від мецената.
Ну, я закінчив симфонію.
- Що? - Та ну?
- Так. Ура! - Ура!
І десятиліття не минуло.
Була восьмирічна творча криза.
І коли я дивився новини, то постійно чув ці слова.
«Шахрайство», «нагляд», «перепона».
Я не спав три дні. Закінчив усе.
Ось ці 15 паперових рушничків
і квіткова хустинка.
Я називаю її «Божевільні»,
адже світ, у якому ми живемо, — ще та божевільня.
Це мій найкращий витвір.
Зробимо прем'єру через місяць?
Може, це все дурня.
І варто все порвати.
Ні, я певна, що все чудово. І це ідеальний для нас час.
Так, їй таке не завадить після того, як вона ледь Папу не вбила.
Навмисно?
Можеш зробити нам чаю, поки Гесбі гратиме?
Зрештою, ця розмова лише для працівників оркестру.
Ага.
З молоком і цукром?
Так, дякую.
Тож починаємо тут. З фортіссімо.
Так. Я в захваті.
Вінслоу.
Дорогенький.
Я тебе ледь чую.
Я був в ашрамі.
Я, бляха, знаю, бо ми тебе тижнями шукали.
З такою грою і заснути можна.
Мені не подобалося, як я граю.
Але три місяці повної тиші пробудили мої вуха.
Я чую, як рухається твоє волосся на грудях.
Мудло.
І це я теж почув, звісно ж.
Я щось для тебе маю.
Алане, нам потрібні тибетські чаші для співів.
Відпочиньте трохи.
- Що? - Тибетські чаші для співів.
Страшнувато.
Я більше не відчуваю страху, Синтіє.
Тільки любов і огиду.
Твоє звучання змінилося.
Воно агресивніше.
І більш чутливе.
І чому б то?
Я знаю, як це — не могти грати.
За кулісами значно краще.
Ага.
Добре. Почнемо?
Цирк нудистів починається о п'ятій.
Номер один? Ви готові?
Технічно дуже навіть добре, але треба більше людяності. Наступний.
Дякую, чудово.
Ні. Кострубате деташе.
Дякую. Наступний.
Більше нікого нема.
- Знайшла когось? - О боже.
Певно, треба понизити твої стандарти.
- Ні. - Ніяк.
Ти би його бачила перед виступом.
Він ледь не плакав.
Я 29 років не був на прослуховуванні.
Ви точно хочете грати таке?
Спитав Ді Ді, чи гратиме на горщиках для квітів.
І я б з радістю.
А ми хочемо на це подивитися. І грати з тобою.
Ми пишаємось тобою.
Гей Лі, знаю, це занадто для твоєї орбіти.
Ні, я хочу, аби зі мною грали найкращі.
Добре, і тепер виходить Карл, га?
І робить...
Ні, без жете. І без Карла.
А що з Карлом?
Він був штучним тобою.
- Гадаю, це твоя роль. - Добре.
Але, якщо чесно, я трішки розгублений.
Можемо ще раз йому показати, що в нас?
- Добре. - П'ять, шість, сім, вісім.
Гаразд.
Тут мотив розпаду.
Добре.
Гарний момент.
О ні. Вони божевільні. І перетворюються на зомбі, так?
Так, це точно.
Мішо, треба трошки живішу Ану Марію.
Ану на стіл.
Отак.
Знаєш що, Родріґо. Чому б тобі її не вкусити?
Так.
У тебе сказ.
Так.
Добре. Так.
Не певен, чи варто кусатися.
Ми так показуємо, як ти їх заражаєш.
Але кусання й зараження — це трішки...
Ні? Типу...
Маєш рацію. Не варто.
Ти просто доводиш їх до божевілля своїм диригуванням.
- Так? Як Алессандру. - Гаразд.
З Алессандрою це мало сенс, бо я вже...
Вона вже була... Розумієш? І це була моя помилка.
Але з оркестром, вони не божевільні. Якби ж то.
Вони, щоправда, божеволіють від перерв.
Ти знову маєш рацію. А раптом вони байдужі?
Вони ніби в польоті.
А ти що? А я застряг.
Може, вернемося до Фауста?
А, може, справа в гобоїстці.
Агов.
Так. Іґоне.
Чому вона мене кривдить?
Я люблю Гей Лі.
То покажи, як ти її любиш.
Так.
- Як би ти її любив? - Добре.
П'ять, шість, сім, вісім.
Не вірю я, що ти її любиш.
А що, як ти її не любиш, але хочеш, аби вона тебе любила, бо інакше ти втонеш?
Гарно. Мені подобається.
Не знаю.
Дякую, Наталі. Але з мене досить.
Спробуємо щось інше.
Ні, я не хочу.
З мене досить, Іґоне.
Досить.
- З тебе досить? - Так.
- Тобто? - Не хочу цим займатися.
Ти не готовий працювати?
Завжди готовий, у цьому й біда.
Поаплодуємо йому. Так. Дякуємо.
Дякуємо тобі за приділений час.
Я це ціную.
Подивимось, як виходитиме.
Де, бляха, мої ключі?
Ми можемо це зробити. Можемо використати це.
- Де мої ключі? - «Де ключі?»
- Вони отам... - «Де вони?»
- У кишені. - «Де моє життя?»
- Агов, перестаньте. Годі. - «Годі, перестаньте».
- Перестаньте. - «Перестаньте».
- Досить, усе. - Бувай.
Ти повернешся.
Воррене, бачиш у другому й третьому тактах «ікс»?
- Саме думав, що це таке. - Спробуй грубу паузу.
- Грубу паузу? - Ага.
Немов це удар, який переносить нас до наступної частини.
Спробуй, будь ласка.
Нам потрібен більш різкий звук.
- Я не певен... - Гаразд.
Воррене, знаєш це відчуття, коли стоїш на даху дуже високої будівлі,
хочеш стрибнути, та не стрибаєш,
хоча сама ідея тебе захоплює?
Чи коли ти у швидкісному поїзді...
«А потім він повертає, і шлунок відлунює у вухах».
Я просто говорила й не могла зупинитись,
але водночас я ніби бачила себе збоку,
а Воррен там сидів, дивився на мене
і наче спав з розплющеними очима.
Я люблю тебе, Гей Лі.
Ти можеш мене й не любити.
Тепер це кажемо?
- Ми завжди це кажемо. - Ні.
Роками, так. Кажемо.
Я люблю тебе, але ти не мусиш мене любити.
Я теж тебе люблю.
Воррен Бойд часто сонний.
Як і багато інших.
Музикантам не до слів. Вони не так усе сприймають.
Ти в шапці наставника?
- Ага. - Гаразд.
У шапці, капцях і всьому такому. Так.
- Так. - Твої слова правильні.
Але в Японії
у тебе є 20 хвилин на роботу з оркестром.
- Я ще не дійшла до того. - Ну, тоді...
Мусиш давати їм те, що тобі треба.
- Так. - Без нотацій.
- Ні.
Будь позаду них, Гей Лі.
Лиши музикантів наодинці з їхніми інструментами.
Зроби себе великою.
- Більшою. - Немов твоє бачення.
- Почуваюсь дурненькою. - І серйозною водночас.
Усе, що ми робимо, трішки безглузде.
Це не нагадує мої заняття з Томасом.
Справді? Чому ж?
Гаразд. Нам треба зосередитись.
Вставай.
- Зосередитись, так. - Добре.
Гаразд. Я — це дзеркало. Добре?
А ти диригуєш. Почнімо.
Добре, Гей Лі.
Трохи занадто, ні?
Це щоб вони знали, що я вказую на вступ.
Гаразд. Так.
Їм не треба знати. Їм треба грати.
Я думаю, що вони мусять знати, щоб грати.
Гаразд, але спробуємо це без слів.
Без слів?
Ні!
Я не розумію.
Як ти можеш грати щось, що потім одразу зникне?
У мене такого не було, не знаю.
А що треба розуміти?
Просто грай і заробляй гроші.
Ось чому Моцарт мене лишив.
Його музиці я нічого не можу дати.
Мушу тебе спинити.
Ти сумний, мені шкода.
Але я не працюю зі смутком.
Щасти тобі.
У тебе 88 ключів. Використовуй їх.
Гаразд.
«Симфонічний оркестр Пембриджа відродився, мов фенікс на мотоциклі».
Це чудово.
Послухай: «Ми нарешті прокинулись
після того, як нас заколисав Нью-Йоркський симфонічний,
чия обвалена стеля виявилася занадто вдалою метафорою».
Що?
Ото засранець.
Наступного тижня ми анонсуємо «Божевільні» Гесбі.
Побачимо, що вони тоді напишуть.
- Стривай. Мого старого друга Гесбі? - Так.
З яким я тебе познайомив.
Він ніколи не віддав би своє творіння, якби я його не попросив.
Нью-Йоркський симфонічний забрав його.
А ти пішов, щоб грати на мотоциклах.
Хто це прислав?
- Дорогий шоколад. - Просто меценат.
Мило.
Ти отримуєш купу пакунків, правда?
- Ходімо. - Хто це все тобі надсилає?
Віддай.
Добре. Я тут. Іди на заняття.
Точно зможете? Це важче, ніж здається.
Перепрошую.
Щоб впоратися, треба бути 13-річним базікалом?
Гарно виглядаєте. Я б лишив вам чайові.
Знаєш що? Забудь.
Мале гімно.
Та я ж про гроші.
Думаєш, ти перший язикатий підліток?
Я вигадала правила.
А тепер я однорука офіціантка?
А ти невдячний гівнюк.
Що не так?
Я дуже лажанула.
Знову зап'ястя пошкодила.
Я дурна. Я багато чого дурного зробила.
Подзвоню лікарю,
а він скаже ще рік відпочивати.
От бляха.
Ти мусиш справді цього хотіти.
- Чого? - Музики. Барабанів.
Справді хочеш?
Це єдине, що я люблю робити.
Тоді попроси мене.
Попроси мене допомогти тобі.
Але ввічливо.
Чи не можете ви вийти замість мене, щоб я пішов позайматись?
Ага.
Але якщо ти ще раз так говоритимеш з дівчиною чи жінкою,
- це буде кінець. - Добре.
Гейлі, я досі не певен, що...
Гейлі, що там?
Щось із горлом?
Ларингіт?
Це заразне?
- Це ларингіт розуму. - Цікаво.
Зрозуміло. Круто.
Як…
Не так?
Ага, ти хочеш понтічелло.
Хочеш, аби я пританцьовував, ніби маленька дівчинка?
Вибач, маестро.
Вони мої найкращі критики, бо вони не збрешуть.
Томасе. Глянь-но в очі Свузі.
- У них проста й щира правда. - Так.
- Глянь, про що вона думає. - Чудово.
Я тобі щось покажу.
Що скажеш? Що думаєш?
Вінслоу, а ти що... Ходи сюди.
Глянь-но. «Канзас-Сіті Макса».
Це Бові. Той лікоть.
Пам'ятаєте, як ми втрьох тусили всюди.
Ох, я ніби повернувся в часі.
Треба боротися, аби не скам'яніти.
Ти ж розумієш, що робиш,
віддаючи Глорії свою нову роботу. Що саме ти робиш?
Може, зробимо це втрьох?
Можемо. Щось типу возз'єднання, ні?
- Мабуть. - Справді?
Ні. Не можемо.
- Ще й як можемо. - Ні-ні.
Пам'ятаєш, як ми колись казали:
«Якщо ми співпрацюватимемо, досягнемо єдності».
Так, ми сиділи на ЛСД.
Але ми вірили в це. А ти в це вже не віриш?
Власне, це зустріч із Томасом
знову запалила мене.
Буквально.
Вона забрала собі цей витвір. Він її.
Та ну. Намутимо щось, подуріємо трохи.
- Що скажете? Нумо. - І я про те.
Глоріє, я хочу тебе.
Ти мені потрібна.
Мені не слід тут навіть бути.
- Тобі сподобались мої подарунки? - Звісно.
Але ти витрачаєш свої гроші на вітер. Я вже зайнята.
Музей Ґуггенгайма хоче, аби ти стала його новою виконавчою директоркою.
Гілла фон Рібей уявляла собі його храмом духу.
Стань для нього поводирем нової епохи.
Частиною великої гри.
- Нью-Йоркський оркестр — це велика гра. - Так.
Але наші меценати — це не лише нью-йоркська еліта.
Це люди з цілого світу.
- Звучить спокусливо. - І найкраще:
на відміну від твоїх музикантів чи диригентів,
мистецтво не хамить, не ходить на страйки.
А щурі у вас є?
Ні.
Глоріє, просто подивися мені в очі
і скажи, що ти на всі сто задоволена оркестром
і що хочеш залишитися. Тоді я перестану надокучати.
Справді.
Вип'ємо ще трохи вина.
Стривай, це він?
Ні. Який то? Отой вусань?
Це Антоніо з цирку нудистів. Позаду нього.
- Ні, не він. Ні. - Я перевірю, що там...
Рада, що ти тут. Усе гаразд?
Мені не дуже добре,
та таке не пропущу.
Дякую тобі дуже.
Гаразд, розбирайся з усім. Саша розкаже тобі про зміни.
- Скоро побачимось. - Гаразд.
- От чорт. Чорт. - Дякую. Що?
Твій скаут — це Інґвар Валґірссон.
- Хто це? - Топовий ісландський критик.
Його називають Смердючою акулою Рейк'явіка.
Він мене як слід розкритикував.
Не хвилюйся, ні.
Назвав мене тропічним птахом без крил.
- Ну чи не жах? - Це жах.
Гей Лі, я тут думав. Останні десять тактів.
Можеш обійтися без них.
Просто викинь їх. Вони не потрібні для музики.
Кароліна Шоу хотіла, аби вони там були, тож я їх залишу.
Гаразд. Добре.
Справа не в Кароліні Шоу.
А в тобі.
У тобі, музиці й свободі.
Не думай про меценатів. Експериментуй.
- Роби все заради музики. - Так і буде.
Чудово.
А що зі скрипками? Знайшла когось?
Спробую дещо нове. Спокійно.
- Сюрприз? Нехай буде. - Гаразд.
От лайно, Гей Лі.
Чому тут мій тато?
Я його запросив.
Ти здурів? Навіщо ти це зробив?
Тобі треба через це пройти.
Ти мусиш чинити йому опір.
Скажи йому, аби він ішов геть. Я так не зможу.
- Гаразд, скажу. - Добре.
Або ти підеш на сцену і вб'єшся.
- Що? - Так. Пожертвуй чимось, Гей Лі.
Схопи те дитя, що каже:
«Або найкраща, або відстій».
І ці голоси твого батька у твоїй голові,
просто викинь їх через вікно, ніби це бумеранг.
- Бумеранги повертаються. - Залежить, як їх кинути.
Ти не можеш одночасно бігти й творити музику.
Ти мусиш дихати. Стикнутися з цим. Добре?
І після цього
вся історія з Японією здаватиметься кварком.
Кварком?
Крихітною частинкою атома.
Не дивися.
Звісно.
Добрий вечір.
Ми — ансамбль Гейлі Ратледж.
І сьогодні ми маємо приємність зіграти вам новий витвір Кароліни Шоу.
У залі також є мій батько з Північної Кароліни.
І, якби не він, я би тут зараз не стояла. Дякую, що ти приїхав.
Творчий керівник: Юрій Лаховський яла. Дякую, що ти приїхав.