Mozart în Junglă
E o derulare.
Molto accelerando e ca o bandă care merge invers.
Ca o derulare.
- Doamne. Aia e o derulare. E... - Încearcă.
Am nevoie de cineva care să cânte la ghivece.
- Eu pot cânta. - Nu.
Ești deja iubit și instructor.
Cum merge pregătirea pentru Recviem?
E cam... Merge...
Hailey, când am venit în orchestră,
am vrut să dau afară un sfert din muzicieni.
Dar apoi n-am putut. M-am îndrăgostit de ei.
- Dar noi locuim cu el. - Examinatorul nu știe asta.
Nu știu. Deja trebuie să găsesc un alt flautist,
pentru că Morgan a plecat în turneu cu Drake și...
Ai o singură șansă, Hailey.
Am o viziune.
Tu dirijezi Recviemul.
Îți arunci mantia de blană,
iar pielea ta goală e acoperită cu cristale Swarovski.
Și pentru „Lacrimosa”...
mă gândeam să aducem timpanele în față,
pentru că asta fredona când a murit.
Cântă melodia,
nu lupta spirituală.
Asta vor oamenii.
Cum te-ai simțit când ai murit?
Fabulos.
- Bună. - Bună.
Nu merge bine cu Shaw.
Știu că o poți face bine, doar că nu în timpul rămas.
- Mă concediezi? - Nu te concediez.
- Bine. - Da.
Îți dau o săptămână liberă. Doar pentru concertul ăsta.
Cred că ești un muzician bun.
Doar nu suficient de bun pentru Hailey Rutledge.
Sunt concediat.
Nu. Doar temporar.
Îl dai afară?
Fac ce e mai bine pentru muzică.
Atunci plec și eu.
Stai așa. Ce?
Nu.
- La naiba. - Ce problemă ai?
Cardul de credit a fost refuzat.
Poate că ai cheltuit toți banii
pe cele cinci motociclete cumpărate pentru orchestra ta mecanică.
Îți spun sincer: mă bucur că nu suntem căsătoriți.
- Maestrul Hesby Ennis. - Hesby!
Gloria. Poftim.
Dalii! De unde știi că sunt preferatele mele?
Nu știam. Erau la ușă.
Dar cu plăcere.
- Salut, Hezza. - Tommy!
Salut.
De la cine sunt?
Nu. Un donator.
Am terminat simfonia.
- Poftim? - Ce?
- Da! Ura! - Ura!
Ai terminat-o în mai puțin de zece ani.
De opt ani sunt blocat.
Și mă uitam la știri și tot auzeam niște cuvinte.
„Fraudă”, „validare” și „obstrucționare”.
Sunt treaz de trei zile, am terminat ultima parte.
E pe 15 prosoape de hârtie
și pe o lavetă cu flori.
Am numit-o Aziluri,
pluralul cuvântului „azil”, lumea în care trăim astăzi.
E cel mai bun lucru pe care l-am făcut.
Să facem premiera într-o lună.
Poate că e groaznică.
Poate ar trebui să o rup.
Nu! Sunt sigură că e minunată și e cel mai bun moment.
Da, ei îi trebuie un nou început, pentru că era să-l omoare pe papă.
Dinadins?
Poți să ne faci niște ceai, dragule, cât cântă Hesby?
Pentru că asta e doar pentru angajații filarmonicii.
Da.
Lapte și zahăr?
Da, mulțumesc.
Bun, deci începe aici. Începe fortissimo.
Bine. De-abia aștept.
Winslow.
Dragul meu.
De abia te aud.
Am fost într-un ashram.
Știu că ai fost într-un ashram, ne-a luat câteva săptămâni să te găsim.
Dar mă adormi.
Nu îmi plăcea cum cântam.
Dar trei luni de liniște totală mi-au trezit urechile.
Aud cum îți foșnește cămașa pe părul de pe piept.
Labagiule...
Evident, am auzit și asta.
Am ceva pentru tine.
Alan, ne trebuie niște boluri cântătoare tibetane.
Faceți o pauză.
- Niște... Ce? - Boluri cântătoare tibetane.
Mi-ar fi frică, în locul tău.
Eu nu mai simt frica, Cynthia.
Numai iubire și dezgust.
Sunetul tău nu mai e ce a fost cândva.
A devenit mai agresiv.
Și mai vulnerabil.
De ce?
Cred că știu ce înseamnă să nu poți cânta.
E mult mai bine să fii de cealaltă parte a ecranului.
Da.
Bine. Începem?
Am circul de nudiști care intră la 17.00.
Bine, numărul unu, ești gata?
Foarte bun din punct de vedere tehnic, dar îmi trebuie unul mai uman. Următorul.
Mulțumesc, a fost grozav.
Nu. Détaché neglijent.
Mulțumesc. Următorul.
Da. Nu mai există următorul.
- Ai găsit pe cineva? - Doamne...
Poate că trebuie să îți cobori standardele.
- Nu. - Nu.
Trebuia să-l vezi înainte să începem.
Îi venea să plângă.
N-am mai dat o probă de 29 de ani.
Sigur vreți să cântați muzica asta?
I-am zis lui Dee Dee să cânte la ghivece și a zis...
Mi-ar plăcea mult să cânt la ghivece.
Vrem să-l vedem cum cântă la ghivece. Și să cântăm pentru tine.
Suntem mândri de tine.
Hailey, știu că e prea mult în orbită...
Nu. Vreau cei mai buni muzicieni pentru piesa asta.
Bine, și aici intră Karl, nu?
Și face...
Nu, nu există niciun jeté. Și nu e nici Karl.
Ce s-a întâmplat cu Karl?
Era artificial în rolul tău.
- Cred că tu ar trebui să joci rolul tău. - Bine.
Dar, să fiu sincer, sunt cam blocat.
Putem să-i arătăm secvența până în punctul ăsta?
- Bine. - Cinci, șase, șapte, opt.
Bine.
Și apoi e un fel de motiv de descompunere.
Bine.
Îmi place momentul ăsta.
Nu. Au înnebunit. Parcă sunt zombi, nu?
Bine punctat.
Mischa, mai multă viață pentru Ana Maria.
Pe masă.
Așa.
Și știi ceva, Rodrigo? Ce zici să o muști?
Da.
Ești turbat.
Da.
Îmi place. Da.
Nu știu ce să zic cu mușcatul.
Așa le arătăm că le infectezi.
Da, dar mușcatul, infecția, e cam...
Nu? Cam...
Da. Nu trebuie să le atingi.
Le înnebunești cu dirijatul tău.
- Nu? Ca pe Alessandra. - Bine.
Cu Alessandra are sens, pentru că, da, am făcut...
Era deja... Știi? Și am greșit cu ea.
Dar cu orchestra, nu sunt nebuni. Aș vrea să fie.
Sunt nebuni doar cu pauzele de baie.
Ai dreptate. Și dacă sunt indiferente?
Sunt în derivă. Plutesc.
Dar cum rămâne cu tine? Aici mă blochez.
Ce zici să ne întoarcem la Faust? Să ne gândim la Faust.
Cred că oboista e cheia.
Egon.
De ce îmi face rău?
O iubesc pe Hailey, serios.
Arată-mi cum o iubești.
Bine.
- Cum o iubești? - Bine.
Cinco, seis, siete, ocho.
Nu cred că o iubești.
Dacă n-o iubești, dar ai nevoie ca ea să te iubească, altfel te îneci?
Frumos. Îmi place.
Nu știu ce să zic.
Mulțumesc, Natalie. Dar nu-mi mai place asta.
Încercăm altceva.
Nu, nu vreau să încerc ceva.
Am terminat, Egon.
Am terminat.
- Ai terminat? - Da.
- Ce vrei să spui? - Nu mai vreau să continui.
Deci nu vrei să lucrezi?
Vreau mereu să lucrez, asta e problema.
Vă rog să îl aplaudați. Mulțumesc.
Mulțumesc mult pentru timpul tău prețios.
Îți mulțumesc din suflet.
Să-l privim cum iese.
Unde naiba sunt cheile?
Putem folosi asta. Încă putem face baletul.
- Unde-s cheile? - „Unde-s cheile?”
- Știu că sunt... - „Unde-s cheile?”
- Sunt în buzunar. - „Unde-i viața mea?”
- Da. Opriți-vă. - „Opriți-vă.”
- Stop. - „Stop.”
- Ya basta, destul. - Ciao.
Ai să te-ntorci.
Warren, vezi semnul X din barele doi și trei?
- Mă întrebam ce înseamnă. - Să sune ca o oprire disonantă.
- Oprire disonantă? - Da.
Ca o ciocnire scoasă în evidență, care ne lansează spre bucata următoare.
Încearcă, te rog.
Să sune ca o pocnitură unghiulară bruscă.
- Nu sunt sigur... - Bine.
Warren, știi senzația pe care o ai când stai pe o clădire foarte înaltă
și vrei să sari, dar nu sari,
însă ideea e palpitantă?
Sau când ești într-un tren de mare viteză...
„Apoi cotește brusc, iar stomacul îți intră în urechi.”
Vorbeam și nu mă puteam opri,
deși mă priveam cum vorbesc,
iar Warren stătea și se uita la mine,
ca și când ar fi dormit cu ochii deschiși.
Te iubesc, Hailey.
Nu am nevoie să mă iubești.
Spunem asta acum?
- Spunem asta mereu. - Ba nu.
Ba da, de mulți ani spunem asta.
Te iubesc și nu am nevoie să mă iubești.
Ei bine, eu te iubesc.
Warren Boyd e un personaj foarte somnoros.
Toți muzicienii sunt așa.
Nu se pricep la cuvinte. Nu ascultă prea bine cu cuvinte.
Ți-ai pus pălăria de instructor?
- Da. - Bine.
Pălăria, papucii, tot, da.
- Da. - Ce spui tu e bine.
Dar în Japonia
o să ai doar 20 de minute să lucrezi cu orchestra.
- Păi, n-am fost chemată. - Păi, doar...
Învață să le dai ce vor, da?
- Bine. - Fără să predici.
- Fără predică. - Nu.
Fii în spatele podiumului, Hailey.
Așa încât instrumentele să poată fi cu muzicienii lor.
Fă-te uriașă.
- Mai mare. - Ca o viziune, știi?
- Acum mă simt cam proastă. - E o prostie serioasă. Da.
Pentru că tot ce facem e cam ridicol.
E foarte diferit de lecțiile mele cu Thomas.
Da? În ce fel?
Bine. Trebuie să ne concentrăm acum.
Ridică-te.
- Ne concentrăm. Da. - Da.
Bine. Eu sunt oglinda, bine?
Și tu dirijezi, da? Hai.
Bine. Hailey, chestia asta...
E cam exagerat, nu?
Fac asta ca să știe ei că mă refer la deschidere.
Bine.
Nu trebuie să știe. Trebuie doar să cânte.
Eu cred că trebuie să știe, ca să poată cânta.
Bine, dar încearcă fără cuvinte.
Fără cuvinte?
Nu!
Nu înțeleg.
Cum poți cânta ceva care dispare?
N-am mai întâlnit așa ceva. Nu știu.
Dar ce e de înțeles?
Cântă muzica și încasează cecurile, atât.
De asta m-a părăsit Mozart.
Nu pot oferi nimic acestei piese.
Stai.
Ești trist și îmi pare rău.
Dar eu nu mă pricep la tristețe.
Baftă.
Ai 88 de clape. Folosește-le!
Bine.
„Filarmonica Queens cu Thomas Pembridge a înviat ca un Phoenix pe motocicletă.”
E minunat.
Ascultă. „Ne-am trezit, în sfârșit,
după ce am fost adormiți de orchestra filarmonică New York,
al cărei tavan prăbușit s-a dovedit a fi o metaforă prea reală.”
Ce?
Ce nenorocit!
Anunțăm Azilurile lui Hesby săptămâna viitoare.
Să vedem ce scriu atunci.
- Stai așa. Prietenul meu Hesby? - Da.
Da. Hesby, pe care ți l-am prezentat eu.
Care n-ar fi acceptat comanda asta dacă nu i-aș fi spus.
Filarmonica i-a cerut-o.
Și tu ai plecat din filarmonică să te joci cu motocicletele tale.
Cine a trimis ăsta?
- Are... Super ciocolată! - Un donator.
Drăguț.
Tot vin pachete, nu-i așa?
- Dă-i drumul. - Cine-ți tot trimite cadouri?
Dă-mi-l.
Bine, am venit. Du-te la lecție.
Sigur vrei să servești? E mai greu decât crezi.
Scuze.
Trebuie să fiu un copil de 13 ani cu gură mare ca să reușesc?
Arăți bine. Ți-aș da ceva extra.
Știi ceva? Las-o baltă.
Căcăcios mic.
Bani, voiam să spun.
Oi fi primul adolescent cu apucături de golan?
Eu am scris manualul.
Și acum trebuie să fiu chelneriță cu o singură mână?
Netrebnic nerecunoscător.
Ce s-a întâmplat?
A fost o prostie.
Mi-am distrus iar încheietura.
Am fost o proastă. Sunt proastă în multe privințe.
Trebuie să sun un doctor,
dar o să-mi spună să fac pauză încă un an.
La naiba.
Chiar trebuie să îți dorești asta.
- Ce? - Muzica. Tobele.
Vrei să faci asta?
Doar asta îmi place să fac.
Atunci, roagă-mă.
Să te ajut.
Cu respect.
Poți să mă înlocuiești ca să mă duc la repetiție?
Da.
Dar dacă te mai aud vorbind despre o fată așa cum ai vorbit cu mine,
- ...noi doi am terminat-o. - Bine.
Hailey, tot nu sunt sigur de notația aia. Am...
Hailey, ce s-a întâmplat?
Gâtul?
Nu ai gât. Laringită.
E contagioasă?
- Laringita minții. - Interesant.
Am înțeles. Tare.
Cum...
Nu așa?
Vrei să fie ponticello.
Vrei să dansez ca o fetiță?
Îmi cer scuze, maestră.
Sunt primii și cei mai buni critici ai mei, pentru că nu mint.
Thomas. Uită-te în ochii lui Swoozie.
- E un adevăr simplu și domol acolo. - Da.
- Vezi ce crede despre... - Frumos.
Vreau să-ți arăt ceva.
Ce crezi acum?
Winslow. Ce... Vino-ncoace.
Uite. Kansas City al lui Max.
Ăla era Bowie. Cotul ăla.
Mai țineți minte? Am rupt orașul ăsta, noi trei.
Doamne, parcă m-aș întoarce acolo acum.
Trebuie să luptăm ca să nu se calcifiem.
Îți dai seama, nu-i așa,
că, dacă o lași pe Gloria să facă debutul operei tale, exact asta faci?
De ce nu facem noi trei premiera?
Am putea. Ar fi un fel de reuniune, nu?
- Am putea. - Da?
Nu. Nu putem.
- Ba putem. - Nu.
Nu știi ce spuneam?
„Dacă știm să colaborăm, avem unitate.”
Da, dar luam LSD!
Dar vorbeam serios. Tot nu crezi în lucrurile astea?
Abia când am început să cânt din nou cu Thomas
am simțit cu adevărat că iau foc.
Literalmente.
Ea a comandat opera. E a ei.
Hai să dăm naibii totul și să ne distrăm, la naiba!
- Ce zici? Hai s-o facem. - Exact.
Gloria, te vreau.
Am nevoie de tine.
Nici n-ar trebui să fiu aici.
- Ți-au plăcut cadourile mele? - Da.
Dar îți irosești banii. Sunt deja luată.
Muzeul Guggenheim vrea să fii următorul nostru director executiv.
Hilla von Rebay a conceput acest spațiu ca un templu al spiritului.
Vino, păstorește acest spirit într-o epocă nouă.
Intră și tu în liga mare.
- Filarmonica New York este în liga mare. - Da.
Dar donatorii noștri nu sunt doar crema cremei din New York,
ci vin din toată lumea.
- Tentant. - Și cea mai bună parte e
că, spre deosebire de muzicienii sau dirijorii capricioși,
arta nu răspunde și nu face grevă.
Sunt șobolani la Guggenheim?
Niciun șobolan.
Gloria, privește-mă în ochi acum
și spune-mi că ești 100% mulțumită de filarmonică,
că vrei să rămâi și că ar trebui să renunț.
Și o să renunț.
Să mai bem niște vin.
El e?
Nu... Care e? Tipul cu mustață?
El e Antonio, de la circul de nudiști. În spatele lui.
- Nu e el. Nu. - Trebuie să văd...
Mă bucur că ai venit. E totul OK?
Da, eram doar puțin tristă.
Nu voiam să ratez asta.
Mulțumesc mult.
Bine, așază-te. Sasha o să îți arate cele câteva modificări.
- Și ne vedem imediat. - Bine. Baftă.
- La naiba! - Mulțumesc. Ce e?
L-au chemat pe Arnar Valgirsson să te vadă.
- Cine e? - Un critic de muzică din Islanda.
L-au poreclit Rechinul din Reykjavik.
Mi-a făcut odată o recenzie proastă.
Nu-ți face griji pentru el.
A spus că sunt o pasăre tropicală fără aripi.
- Cât de aiurea e? - Foarte aiurea.
Nu? Hailey, mă gândeau. Știi ultimele zece bare din piesă?
Poți să le elimini.
Poți să le tai. Nu cred că muzica are nevoie de ele.
Caroline Shaw a vrut să le introducă, așa că o să le păstrez.
Bine.
Nu e vorba de Caroline Shaw acum.
Ci despre tine.
Ci despre tine, muzică, libertate.
Nu există donatori. Nimic. Încearcă lucruri.
- Fă ce e bine pentru muzică. - Asta o să fac.
Bine, super.
Și secțiunea pentru violă? Ai găsit pe cineva?
Încerc ceva nou. Nu-ți face griji.
- Surpriză? Bine. - Bine.
Mierda, Hailey. Mierda!
De ce a venit tata?
I-am spus eu să vină.
Ai înnebunit? De ce ai făcut asta?
Trebuie să treci prin asta, Hailey.
Trebuie să-l înfrunți.
Vreau să-i spui să plece. Pentru că n-o să pot face asta.
- Bine, îi spun să plece. - Bine.
Sau poți să urci pe scenă și să te sinucizi.
- Ce? - Da. Fă un sacrificiu, Hailey. Da.
Ia fetița care crede chestii ca
„Ori ești cel mai bun, ori nasol”,
vocile pe care ți le-a pus tatăl tău în cap,
și aruncă-le pe fereastră, ca pe un bumerang.
- Bumerangul se întoarce, totuși. - Depinde cum îl arunci.
Nu poți să fugi și să faci muzică în același timp, știi?
Trebuie să respiri. Trebuie să te confrunți cu asta. Bine?
Jur, pentru că după aceea,
toată chestia cu Japonia o să ți se pară un quark.
Un quark?
O părticică dintr-un atom.
Nu te poți uita.
Eso.
Bună seara.
Suntem Ansamblul Hailey Rutledge.
Avem privilegiul de a prezenta în premieră o nouă piesă de Caroline Shaw.
De asemenea, îi urez bun venit tatălui meu, din Carolina de Nord.
N-aș fi aici fără el, mulțumesc că ai venit.
Subtitrarea: Ligia Constantinescu
Redactor Anca Tach Constantinescu