Моцарт у джунглях
- Що це таке? - Мої речі.
- Я думала, ти мінімаліст. - Гей Лі, я максималіст.
У мене не було місця на тарілки, а тепер є.
У мене разом з моєю дівчиною є дім.
Ти ж платитимеш за квартиру, так?
Так, Шоне, платитиму.
Ні, можеш платити половину моєї половини.
Половину. Добре. Тоді це за січень.
Лютий, березень. А це за травень, червень і липень.
Ага, ось воно як.
- Чому тут написано «раллентандо»? - На Чайковському?
Але тут усе таке довге, якщо сповільнити, то все розвалиться.
Так, але це був конкурс диригентів, і я хотів журі вразити.
- Отаке. - Ото ти бісиш.
Просто кліпаєш — і все, як ти хочеш.
Тим часом я не можу знайти жодної композиторки, що погодилася б на прем'єру.
Глянь.
Гей Лі.
Це моєї бабусі.
Я хочу, аби ти його вдягла сьогодні на концерт.
Ні, я не прийду сьогодні. Я лише заважатиму.
Ні-ні. Не заважатимеш.
Ти мені допомагатимеш. Допомагатимеш.
Я хочу, аби ти прийшла.
Гаразд.
Вітаю. Привіт.
- На нас усі витріщаються. - Як ся маєте?
Бо ти дуже гарна.
- Вітаю. Привіт. - Вітаю. Як ви?
Так, вона моя дівчина. А я її хлопець. Хлопець.
Вона моя дівчина.
Гейлі, привіт. Я не знав, що ти з нами сьогодні гратимеш.
Будеш частинкою зоопарку?
Я не гратиму з вами.
Ні?
Так, ми зустрічаємось.
Нарешті.
- Рада вас бачити. - Так.
Можемо дещо обговорити? Це займе хвилинку.
Це Кароліна Шоу.
- Де? - Отам.
Моя улюблена композиторка.
Кароліна. Я вас познайомлю.
- Що? Ні. Ну добре. - Так. Ходімо.
- Кароліно, як ся маєш? - Добре, а ти?
Усе гаразд. Це моя дівчина.
Вона, до речі, диригентка.
- Вітаю. Рада знайомству. - І я теж.
То чим займаєшся?
Минулого року мій ансамбль зіграв новинку від Томаса Пембриджа.
Томас Пембридж.
Якось просила його зіграти з «Повною кімнатою зубів»,
а він мене послав. То як тобі це вдалося?
Ну, ми багато працювали разом.
Він... Він мій братан.
- І мій учитель. - Він зробив послугу.
- Гаразд, мушу йти. - Ага.
Вам має сподобатися. Буде на висоті з усіма…
Рада знайомству.
Може, колись на каву підемо?
Було б чудово.
Хочеш щось випити? Усе добре?
- Ти вся мокра. - Тут купа людей.
І ти назвав мене своєю дівчиною перед Кароліною Шоу.
Та ну. Кароліна — моя подруга. Ми добре ладнаємо.
Це все добре, але часом було б краще,
якби ти не називав мене своєю дівчиною.
- А як? Моїм дружбаном? - Ні.
Другою половинкою?
Ні, не в слові справа...
Я тут ніби чужа.
Ні, не чужа. Ти тут зі мною.
Банні, чудово виглядаєш.
Ну, все для Папи. Хоч я належу до єпископальної церкви.
Вітаю з поверненням оркестру.
Так, це велика радість, правда?
- Звісно. - Дякую.
- Перепрошую. - Так.
Пані Віндзор.
Папський трон увесь у крихтах і лайні.
Не можемо його використати.
І Дельґадо досі не надіслав сценарій реклами.
Шерон, я рада, що ти знову з нами, але лиши мені в спокої. Я святкую.
Павеле, зроби щось з тим троном.
Ти її почув, зроби щось.
Таке буває.
Ось чому завжди треба носити чорне. Завжди.
Я засвоїла урок.
Ти ж дружиш з Кароліною Шоу, га?
Так, ми разом випиваємо.
Забагато хочу, та було б круто, якби ми могли зіграти щось з її творів.
- Привіт, Синтіє. - Кароліно.
- А ти не мала би бути на сцені? - Не можу. Лікар заборонив.
Але я граю в ансамблі Гейлі. Тільки Глорії не кажи.
Круто.
- Так, круто. - Дуже круто.
Ми граємо тільки твори сучасних композиторок.
О, знаєш що? Нам треба зіграти щось Каролінине.
Це би було чудово!
Так, маєш щось
для групки молодих музикантів-новаторів?
Я б з радістю, та поки нічого.
Не страшно.
Гаразд, мені час іти.
Перестань, Шоу. Вона талановита. Що не так?
Каже, що ти мила.
Мила? Це ще не найгірше.
Вона просто була не в настрої.
Це через Родріґо, так?
- Вона такого не казала, але... - Я розумію.
Ніхто не має знати, що ми разом.
Чому Папа сидить на моїх шарфах від «Ерме»?
Щоб не було видно крихт і лайна.
Перепрошую за запізнення. Це все затори через Папу.
Мушу сказати тобі щось важливе.
Я що, сплю?
Локаут позаду, з фінансуванням нема проблем,
і ми граємо для прекрасного Папи.
Чи я сама додиригувала цей оркестр до життя?
Так, це моїх рук справа.
Я йду з оркестру.
Вітаю!
Радий, що ми всі тут. Усі разом.
Це незвичайний вечір.
Дуже магічний, тому й музичний.
І я би хотів присвятити його
дуже особливій людині,
яка робить мене музичним, натхненним і магічним.
Моїй коханій половинці, Гей Лі Ратледж.
- Господи. - Боже.
Бо вона варта бути тут.
І, звісно, Його Святості Папі.
Дякую, що ви з нами.
У вас усе добре виходить. Принаймні, поки.
Дякую.
Мені запропонували чудову посаду в одному хорошому закладі.
- Лос-Анджелес? Сан-Франциско? - Ближче.
Що це таке?
- Що? - О ні.
- Ви бачите... - Що?
Японська корпорація викупила Дельґадо.
Наше фінансування.
- Господи! - Що відбувається?
Тікайте!
Бляха!
Так, у вас точно щурі.
І двох видів.
Норвезькі щурі, у фундаменті.
І ті, що на даху, через яких у вас така стеля.
Очевидно. Щурі на даху.
Неймовірно.
Це ти винен. Це через тебе.
Сказав, що йдеш, і все розвалилося.
Люба, я не чарівник.
Чому ти хочеш піти?
Стривай, ти КрутийЩур62?
Ага.
Я Ратіваріус57.
- Та ну. - Ага.
Я прийняв пропозицію стати музичним керівником оркестру в Квінсі.
А вони ще живі?
Я допоможу їм воскреснути.
Чудово. Добре тобі.
Слухай, я не хочу постійно сидіти в офісі.
Мені треба творити.
Дуже за тебе рада.
Могла би й посумувати.
Потім посумую.
Ти така сексі, коли в червоному.
А ви як познайомились?
Ми модеруємо форум про нью-йоркських щурів.
- Для щурознавців. - «Дейлі Ньюз» завтра.
Нашестя щурів ледь не вбило Папу
От бляха...
Супер. Просто супер.
Нас запевнили, що Папа не зазнав серйозних травм,
і ми вже незабаром будемо в формі.
А ще ми щасливі власники
поселення надзвичайно розумних щурів,
що порозумнішали завдяки класичній музиці.
А якби ви не затягували з обслуговуванням…
Ідемо далі.
Корпорацію Дельґадо викупив «Фукусофт»,
тож я з нетерпінням чекаю сьогодні на зустріч з містером Фукумото.
А ми на цій зустрічі будемо?
Я займуся цим особисто.
Звучить, наче щурі.
Ви, бляха, жартуєте чи що?
Налякав вас, ні?
Ви ж подумали, що то щурі, правда?
Пане Фукумото, яка приємна несподіванка.
Глорія Віндзор.
Бетті Креґдейл. Перша гобоїстка.
Так, це я.
Колишня, щоправда.
Не чекала вас так рано.
- Стеля на нас не впаде? - Це звук такий, я вас запевняю.
Глоріє, він жартує.
Глорія зараз трішки напружена. Як і завжди.
Яка приємність! У вас чудовий акцент.
Дякую. Я рік провела в коледжі в Кіото.
Можливо, ми втрьох зможемо піти в бар і обговорити наше спільне майбутнє.
І маестро де Соуза теж хай приходить.
Чудово.
Нічого собі!
Бачила це фото?
«Родріґо де Соуза з подругою».
Я поставлю це в рамку.
Коли вони встигли?
Ще недавно ти зустрічалася з утікачем з «Денс-хаузу»,
а тепер ти вже «подруга».
Я так тобою пишаюся, що зараз заплачу.
Я зроблю тобі меншу копію, аби ти це в гаманці носила.
- Перепрошую. - Вітаю, я ваша прихильниця.
Добре, тоді ти це вислухаєш. Не будь сучкою. Хіба що ти — це я.
- Це був жарт. - Дуже смішний.
Репетиція буде?
Так.
Люди думатимуть усяке, з ким би не зустрічалася.
Твоя справа — це забити,
зосередитися на музиці, ігнорувати все решту.
Заради Синтії я би й лесбійкою стала.
Репетиції під градусом, чудово.
Що ж, у нас зміна планів.
- Хочеш пива? - Звісно.
Забув сказати. Я мушу йти хвилин через 20.
У мене там...
Ні, Бене, ти не можеш піти хвилин через 20,
бо ми мусимо працювати над новим творінням Кароліни Шоу.
Вона довірила його тобі?
Ще ні. Але скоро довірить.
Тож усе має бути динамічно. Я хочу, щоб ви...
«Нешенл Содаст» погодились нас прихистити, поки в нас нема свого місця.
Я хочу, аби ви були готові.
Це не зовсім зала.
Це мала кімнатка.
Що це, в біса, таке?
- Перепрошую. - Ні, ні.
Це ж офігезно.
Маленький діамант. Мікрокосмос величі.
Слава богу.
Привіт. Томас Пембридж. Вітаю.
Нам буде весело.
Я дотримуватимусь усіх рекомендацій пана Дельґадо.
За однієї умови.
Я хочу, аби ви зіграли «Реквієм» Моцарта
з оркестром з мого міста.
Маестро буде в захваті, правда?
Я ніколи не грав «Реквієм».
Я знаю. Чому так?
Це доволі складний витвір.
Він писав його, коли був при смерті. І не закінчив,
і, гадаю, я ніколи не мав часу попрацювати над ним.
- То це чудова нагода. - Так.
Надто якщо буде фінансування нашої зали та юнацького оркестру.
Так, звісно, ми це зробимо.
Чудово.
Вас до телефону.
- Це ваше єдине прохання? - Власне, є ще одна умова.
Щоб ви незабаром повечеряли зі мною.
Звісно.
Я дуже перепрошую. Дякую.
Мушу йти. Це термінова справа.
Усе гаразд?
Це не щось надто серйозне, просто мистецтво кличе.
Можна?
Іґоне, це було чудово.
Дякую, що прийшов.
Дякую, що запросив. Мені це до душі. Дуже загадково.
Але мушу зізнатися. Я геть не вмію танцювати.
- Тобто, я люблю, але... - Це пусте.
Мушу спитати тебе дещо, а тоді за роботу.
Гаразд, добре.
До кого ти вперше відчув статевий потяг?
До Алессандри. Ла Фіамми.
- Ла Фіамма. - Так.
І коли це було?
Гадаю, коли мені було вісім.
Я почув, як вона співає «Тоску».
Мені мов дах зірвало. «Я жила для мистецтва».
Це було крутіше, ніж «Плейбой».
Мистецтво. «Я жила для мистецтва». «Плейбой».
А які стосунки були найбільш напруженими?
- Я й колишня дружина, Ана Марія. - Ана Марія.
Так.
І який момент був найбільш пристрасним?
Багато таких було.
Але, мабуть, ніч нашого другого весілля.
Ми спускалися Амазонкою на плоті.
І почали займатися коханням.
І до нас доєднався дельфін,
тож ми були втрьох, і їй дуже сподобалось.
Мені — так собі, але вона дуже відкрита до всього.
Дуже мінлива, дуже артистична.
Вона часто себе мучить.
І мене теж.
Що це? Блохи? Покажи мені муки. Стоп.
Це вже краще.
Зараз теж хтось є.
- Гей Лі. - Ага.
На концерті для Папи ти сказав, що вона заслуговує всього.
Що це означало?
Що вона заслуговує всього.
Усього хорошого.
Коли я вперше почув, як вона грає, це було мов слухати спів пташок.
Ні, не так. Ніби пташка...
Ніби мама-пташка відригувала, розумієш?
І годувала дитинку. Розумієш?
Так, так красиво, але трішки неприємно.
Магічно.
І пристрасть, так. Вона грала з пристрастю.
А він хто?
Це ти.
- Це я? - Так.
Є ще якась жінка, правда?
Мабуть, найважливіша жінка у твоєму житті.
Можеш мені показати, як би ти диригував нею?
Що? Просто...
Просто так? Усе, що на думку спаде?
- Так. - Добре.
Гаразд.
Вітаю.
Ні-ні, боже.
Ану гляньмо.
Спробуйте грати зібраніше.
Ще раз.
Ось у чому проблема.
Оркестри мають своє звучання, а ви — ні.
Ну...
Маєте, звісно.
Але це ніби Бетховен вирішив висратися з ваших інструментів.
Скажіть, що зробити, маестро.
Грайте краще.
Вибачте. Перепрошую. Вибачте.
Будь ласка.
Дайте мені хвильку.
Господи.
Вітаю.
Ви в нормі?
Ви немов привида побачили.
Так. Привида своєї кар'єри.
Слухай, я, певно, не...
Ні, ні.
Ні. Добре.
Вони гівняні.
Але нічого страшного.
Бо я перетворю це гівно на золото.
Я дам звучання цьому оркестру.
Я і є звучання.
Ходімо. Ще раз. Знову.
Так, люди.
Не зважайте на шум, зосереджуйтесь на музиці.
Що ти робиш?
Круто звучить, ні?
Варто було спробувати.
Чудова робота!
І знаєш що, Кароліно?
Гаразд, твоя взяла.
Ось новий твір.
Гарна робота. Бережи її, гаразд?
- Дякую. - Дуже прошу.
Буду рада послухати, що у вас вийде.
І мій сусід викликав поліцію.
Добре, ми саме збиралися йти. Дякую дуже.
Ходімо.
Знаєш, я тут подумав. Цей танець не зовсім про Фауста.
Він радше про мене.
А ти не знаходиш себе у Фаусті?
Ну, я знімався в стрьомній рекламі тако для однієї корпорації.
Знаєш?
А потім ту корпорацію викупила інша.
І вони хочуть, аби я зіграв «Реквієм» Моцарта.
І тепер я маю бути комерційним і всюди присутнім,
а я ніби зсохся. Продаю свою душу.
Тож так, я почуваюся, ніби я Фауст.
Точніше, його сусід.
- «Сусід Фауста». Звучить. - Ага.
Що ж...
Гадаю, ми передамо це все танцем.
У нас багато роботи. Ти готовий?
Звісно. Я в захваті.
Від хот-догу, від…
Від усіх твоїх питань,
від того, як усе складається,
і як танцівники це...
Це неймовірно. Танцівники чудові.
Вони тебе обожнюють.
До наступної репетиції?
- Авжеж. - Побачимось.
- До зустрічі. - Бувай.
Ти могла би попросити мене, щоб я попросив Шоу дати тобі це.
Ні, не могла б.
- Бо це занадто моя орбіта? - Так.
Саме так.
Чому ти не диригував «Реквієм»?
Не знаю.
Може, тому що це найважливіше, що може бути.
Гадаю, тепер я готовий.
Тож у тебе є «Реквієм»,
оркестр, юнацький оркестр.
І ще хореографія, усяке може бути.
І як я натрапила на ще одного танцівника?
Стривай.
Ти це чуєш?
Що?
Кашель.
- От чорт. - Ні, нічого не чую.
Агов?
Вітаю, Вольфгангу.
Що ти там?
Як ся маєш?
Не хочеш чаю?
Не погоджуйся на «Реквієм».
Чому?
Я вже пообіцяв.
Вольфгангу?
Та ну тебе.
Не вмирай.
Чоловіче!
Ну, не смішно. Годі.
Я пожартував.
Коли я казав тобі лишити мене в спокої, я теж жартував.
Ми так з тобою спілкуємось, правда?
Творчий керівник: Юрій Лаховський