Родріґо?
Дитинка прокинулась.
Гаразд.
Ходи сюди.
Усе гаразд.
Усе добре, привіт.
Чорт, мені би не завадила допомога.
Родріґо!
Де ти, в біса, дівся?
- Я тут, Гейлі. - Так, добре.
Людвігу й Густаву потрібні пляшечки, a Ігореві з Вольфгангом — нові підгузки.
Але я не можу, Гейлі,
зараз працюю над дечим неймовірним з музиками племені яномама.
Знаєш, це неймовірно.
Але можу тобі дати цей галюциногенний порошок.
- Гаразд. - Підніми голову, добре?
- Готова? - Так.
Моцарт у джунглях
Мені наснилося дещо дивне.
Що?
У нас було вісім дітей, а, може, й більше.
- Я не встигла порахувати. - То це чудовий сон.
- Стривай. - Любий, четверта ранку.
- Як ти мене назвала? - Вибач.
Щодо фестивалю Малера. П'ятого нормально.
Ні, п'ятого травня.
Друга симфонія.
Я розмовляю з людьми з цілої Європи.
Вибач, люба, хвильку.
Давай без «люба», нагадує про батьків.
Про батьків? Так.
Гійоме, так.
Дуже радий був би зіграти з бедуїнським оркестром у Марокко,
та в мене в той день фестиваль у Лісабоні.
Знаю, звучить неймовірно.
Може б то Лісабон пропустити.
Чому не знайомиш зі своїми?
Ще не хочу, аби ти втік.
Я повернуся через два дні, це зовсім коротенька подорож.
Люди, мушу йти. До мене тут красуня прийшла.
Так, гаразд. Бувайте, па!
Четверта ранку!
Ми ще не займалися сексом у такий час.
- Навряд чи. - Ні, не було такого.
Кажуть, що секс о четвертій ранку неймовірний.
Так, варто встигнути до п'ятої.
Ходімо! Раз, два, три, готово.
Це мій телефон?
Так, ти не проти?
Мені на секундочку.
Ви що, займалися сексом о четвертій ранку?
Так, Шоне, звісно.
Було дуже добре, дуже. Дякую.
А ти чув?
Та навіть сурмач із сусідньої квартири все почув. А він глухий.
Ну, хоч хтось тут сексом займається.
Я це почув.
Добре. Я й хотів, аби ти почув.
Що на сніданок?
Фрітата з цукіні, без квіточок, і папая.
Яку ти нарізав у формі нот.
Так, і солодкий хлібчик, і...
він, як би то сказати, фруктовий.
А я каву зробила.
Я вже не можу так їсти.
- Родріґо? - Так, Шоне?
- То ти вже живеш тут? - Що?
Я спитав твого хлопця, чи він з нами живе.
Хлопця?
Мене раніше так не називали. Це вперше.
Хлопець.
Чому ти думаєш, що він тут живе?
Та бо він тут ночує постійно.
- Не проблема. - Зовсім ні.
Але мені трохи не вистачає на квартиру…
- Шоне. - І... Себастіане.
Плата за квартиру.
Як, щоб музики платити оренду?
А вони це роблять.
А якщо я заплачу зразу за рік?
Ні.
- Чому ні? - Бо ти не мій спонсор.
- Але ти кажеш мені «любий». - Це інше.
Можеш бути моїм спонсором. Я не проти.
Та припини з ним загравати!
До речі, гарна рецензія на Ральфа Вона Вільямса. Вітаю.
- Не нагадуй. - Рецензія?
«Нью-Йоркський симфонічний досягає висот
під керівництвом уже дорослого маестро де Соузи».
«Уже дорослого»? Ану дай сюди. Дякую, Шоне.
«Уже дорослого».
От бляха.
- Агов. - Це дурня.
Гаразд, зберися.
- Так. - Усе в нормі.
Вибач, просто...
Ця дурня з рецензіями, розумієш,
це моя проблема, не чиясь.
- Це ж дурня. - Так гарний же відгук.
Бувай, люба.
- Привіт. Це... - Ні, просто схожий.
НЬЮ-ЙОРКСЬКИЙ СИМФОНІЧНИЙ ОРКЕСТР
Павеле!
Коли пасує у нормальних романтичних стосунках
знайомитися з батьками?
Чую щурів.
Ви чуєте щурів?
Перестали.
Бобе з профспілки, що скажеш?
Я зустрівся з батьками дружини,
коли вони перевозили її речі після нашого розлучення.
Вони були дуже милі.
- От чорт. - Ага.
Привіт усім! Я повернулась.
У мене урок гри на гобої. Ось моя вчителька, Гейлі.
- Привіт! - Що ж, щоб добре грати,
треба дуже сильно дути поміж оцими соломинками.
Я вам зараз покажу.
І через це ваша напружена шия виглядає просто стрьомно.
Тож, Гейлі, а як ти вирішила стати гобоїсткою?
Щоб бути стрьомною.
Дуже добре, дуже хороша репетиція.
Чудово, Бобе з профспілки.
- Другий гобоїсте, Арліне. - Так.
Ти трішечки запізнювався.
Справді? Вибач, я...
Якось ти занадто напружувався, розумієш.
Не грав із пристрастю.
Зовсім ні. Майже як труп.
Як мрець. Так, як мрець.
О боже, вибачте, маестро.
А зі всіма іншими все гаразд.
- Так. - Дякую.
Маестро, хочу уточнити,
ти будеш на засіданні будівничого фонду сьогодні?
Глоріє, ти що, я не підтримую смертну кару!
Ти про що взагалі?
То ти прийдеш?
Добре.
Майстерно. Добре.
Пильнуй, аби муха в рот не залетіла.
Гаразд. Стривай. Це що таке було?
- Що? - Що це таке?
Виглядало, ніби ти яйця слону лоскочеш.
Це фішка Родріґо, вигадай щось сама.
- А що вигадати? - Я тебе прошу.
Ти знаєш, що божевільна, не соромся.
Дякую.
Я й не знала, що я його імітую.
Тут нічого дивного.
Ти пів життя витріщалась на нього з секції духових.
Ти його дрон.
Я не його дрон. Не кажіть так.
Зачепив за живе?
Щось чути про ті змагання в Токіо?
- Навряд чи мене візьмуть. - «Навряд чи візьмуть».
А я думаю, що візьмуть. І тоді не смій імітувати Родріґо.
Який, схоже, імітує зараз сам себе.
Ви про що?
Та в оркестрі стало дуже нудно
після повернення з Італії.
Оркестру потрібен диригент з великими яйцями.
Або яєчниками. Дуже, бляха, великими.
Ходімо.
Агов. Ти б не мав бути всередині?
Мене вигнали.
Вигнали? Хто вигнав?
Сраний диригент.
«Сраний диригент?» Чого б він тебе виганяв?
Бо я таки можу грати, а всі інші — ні.
Це несправедливо. Це дуже несправедливо.
Ти не застарий, аби курити?
Може, не замалий?
Ні, я кинув, коли мені було 12, Рікі.
Звідки ви знаєте моє ім'я?
Я знаю твоє, бо ти знаєш моє.
- Звісно. - Знаю.
Маестро Родріґо. Чувак з тако.
«Супер супер тако від Дельґадо».
Та перестань.
- «Тако, тако, тако, тако, тако». - Та годі вже.
Не буди погані спогади. Ці жахливі флешбеки.
Менше з тим, ходімо. Подивимося, що там з оркестром.
- Вони нульові. - Я знаю.
Але, знаєш, є такий супергерой на ймення Каліман,
який завжди повторює: «serenidad y paciencia».
Тобто: «спокій і терпіння».
Я казав, що вони нульові.
Так, це тому що в них нема зіркового ударника.
Іди туди. Давай.
- Маестро, усе буде. Маленькі кроки. - Ага, так.
Маленький крок — це теж крок.
Так.
- Я казав іти додому. - Хіба добре поводитимешся.
Якщо ні, ви мене відшмагаєте?
Маестро, він заважає іншим дітям.
Просто кинь у нього паличку. Маестро Рівера так робив.
Я б з радістю, але мене заарештують.
- Маестро, можна вас на хвилинку? - Так.
У нас є кілька проблем.
Проблеми. Поговорімо про проблеми.
З Дюссельдорфа приїхали безкоштовні смички,
але в них терміти.
Йой. Що не так з Дюссельдорфом? Я його так любив.
Нам треба найняти вчителя гри на духових,
і ще один тепер працює у Вісконсині.
- Що таке Вісконсин? - Штат. Штат Вісконсин.
Вісконсин — це штат?
Вісконсин?
Вісконсин.
Та ну, це не штат.
- І з хлопчачим туалетом проблеми. - Я цим займуся.
І треба провести засідання шкільного комітету.
Дітям потрібні шафки для речей.
І нам інструменти треба.
У мене є ідея. Ходімо.
Шановні, слухайте. Я тут дізнався,
що в нас проблеми з шафками, комітетами, скрипками…
- І туалетами. - І туалетами, так.
І я знаю, хто зможе вирішити це все.
- Глорія? - Ні.
Людвіг ван Бетховен.
Через два місяці Юнацький оркестр імені маестро Рівери
зіграє «Симфонію № 5» у нашій концертній залі.
- Вони не зможуть. - Ще й як зможуть.
Ні, не зможуть.
Їм потрібна ціль. Їм потрібні вітряки, з якими можна боротися.
Майже.
Усе, бляха, вийде.
У нас усе вийде.
- Але пильнуй, що кажеш. - Щасти.
Це зараз не в моді.
Я звільняюсь.
Гаразд.
Ні, тебе звільнено.
- Звільняюсь. - Звільнено.
- Звільняюся. - Тебе звільнено.
- Я звільняюсь. - Звільнено.
- Я звільняюсь. - Добре, тебе звільнено.
Добре, звільнено.
Скільки в нас уже їх було? Троє, так?
- Ага! - Ну, буде ще четвертий.
- Привіт, Синтіє. - Ні, це твій хлопець.
Нам треба купити тобі телефон.
Це пусте. Ти що зараз робиш?
Щойно закінчила грати дуже сумній киці.
А ти?
Не хочеш до мене на обід?
- До тебе? Це куди? - Не зовсім до мене.
Не цілком до мене.
Ти про квартиру Глорії? Не знаю, а вона вдома?
Ні, у неї якась зустріч абощо. Я не в курсі.
Хочеш прийти?
То ти не пішов на зустріч комітету?
Так, Гейлі.
Ненавиджу ці зустрічі про зустрічі.
То чому взагалі на це погодився?
Бо мусив, Гейлі.
Я сказав, що прийду.
Але якщо ти не прийдеш, то...
Я зроблю мате.
А я — бренді.
У мене зустріч о 14.30. Мусимо поспішити.
Ми двічі встигнемо.
Чому ти завжди думаєш про десерт перед основною стравою?
Бо десерт має кращі груди, ніж Венера Мілоська.
І руки.
Що це, бляха, таке?
Ратледж?
Я це гигикання завжди впізнаю.
- Ратледж! - Вітаю.
Це моє кімоно?
Ні, це кімоно Родріґо.
Ні, вони обидва належать Глорії.
Ти що тут робиш?
Вона тут живе, а я маю щастя з нею спати,
тому здогадайся.
А ви як давно граєте у «сховай диригентську паличку»?
Господи, який жах. Це жах.
Та ну. Це не жах.
Нема чого соромитись.
Ми тепер часто займаємось сексом.
Бо я твій хлопець.
Це жахливо.
Ні, Томасе. Чому? Чим це жахливо?
Бо вона перспективна молода диригентка,
що намагається заявити про себе.
Не дуже мудро крутити роман
зі старшим, досвідченим диригентом.
«Зі старшим, досвідченим диригентом». Томасе, що за образи?
А я думаю, що це прекрасно і якраз вчасно.
Я знала, що це станеться, ще коли ти її до мене притягнув,
кажучи, що вона грає з пристрастю.
Думаєш, чудово, що вони в твоїй квартирі шпекаються?
Саме так.
А якщо й ти хочеш тут шпекатись, то веди себе пристойно.
Вітаємо, любчики. Певен, що все буде безхмарно.
Так і буде.
Побачимось через 20 хвилин.
Тридцять.
Запиши це на мій рахунок.
Це всі диригенти дудлять пиво перед репетицією?
Тільки перспективні.
Може, твої батьки приїхали б з тобою в Нью-Йорк?
Щоб я диригувала отак...
Я думала, як би продати ще кілька квитків.
Ти завжди можеш виступати тут,
але трохи сумно, що по вівторках тут так пусто.
Трохи сумно?
Мій хлопець диригує в симфонічному.
Хлопець? Він тепер твій хлопець?
Ну, він так каже.
Але, думаю, що він не знає, що це означає.
Йому просто подобається це слово. Та й це несерйозно.
Ти впевнена?
Так. У Венеції, коли він мене поцілував,
я сказала: «Ти щойно зізнався в коханні Ла Фіаммі».
І він такий: «Я був серйозним у той момент,
але потім настав інший момент, ще інший».
У цьому весь Родріґо.
Він, типу, емоційний метелик.
Ти дуже багато кажеш «типу».
Робиш так, коли нервуєшся.
Я й нервуюся.
Чого я, бляха, так нервуюся?
Бо це, бляха, Родріґо де Соуза.
А я Гейлі, срака, Ратледж.
Це жалюгідно.
Гейлі, срака, Ратледж з ферми.
Лише не дозволяй йому обрізати своє волосся.
Ага. Ні.
Може, уже досить?
- Гарно виглядає. - Так, я...
Перед тобою нема дзеркала.
Хоче зустрітися з батьками.
Можеш собі уявити мого тата і його поруч?
Це як зустріч Кларка Кента й Супермена.
Він такий відомий.
І це раніше не мало значення, але...
Але коли в тебе його паличка.
Так, це складніше.
Томас сказав, що я руйную свою кар'єру.
І всі у Ферндейлі
думають-гадають, чому Родріґо де Соуза постійно тут.
Знають, що він з кимось спить.
Лише не знають, з ким.
Підозрюють ту чарівну скрипальку з 5-го поверху,
у якої такі вилиці, що порізатись можна.
- Які вилиці? - Іди в сраку.
Словом, про квитки. Вам треба щось особливе.
Типу «ансамбль, у якому всі без штанів».
Чи «ансамбль, що грає на арфах пісні з фільмів жахів».
Чи «ансамбль, що грає музику композиторок,
що сиділи за побиття своїх чоловіків».
- Непогана ідея. - Ансамбль без штанців?
Люди, нам треба дещо обговорити.
Знаю. У мене знову герпес. І чому я граю на флейті?
Ні, я не про те. Але співчуваю, Моргане.
Відсьогодні ансамбль «Грізні зубочистки»
гратиме тільки
музику передових сучасних композиторок.
- Мені це подобається. - Так, мені теж.
Дякую, Себастіане.
Чудово. Може, й назву іншу вигадаєте?
Ми хочемо, аби ваш син Рікі позаймався приватно
з нашим головним ударником у Нью-Йоркському симфонічному.
- Ви про нього? - Не будьте такими скептичними.
- Ви схожі на гіпі. - Я і є гіпі.
Ви застарі для ударних.
Це було так собі.
Твоя черга.
- От срака! - Що за слова?
У тебе добре виходить.
Так, але навряд чи він стане професіоналом.
Може, так, а, може, ні. Але талант у нього є.
- Пані, а ви теж в оркестрі? - Так.
Повернуся, тільки-но одужаю.
Одна травма може зруйнувати всю кар'єру? Це жах.
Таке собі. Але чого не зробиш заради любові.
Словом, я вільний о 18.00 у четвер.
Вибачте.
Ввечері він допомагає нам у ресторані.
Рабська праця.
А що як я знайду йому заміну?
Дуже скромну заміну.
Ви про кого?
Два мофонґо.
Здоров.
- Мофонґо. - Рис із горошком.
Тоді мофонґо сюди, так?
Дякую, що ви погодилися тут з нами зустрітись.
Родріґо часом важко знайти.
Ось чому я хочу з ним працювати.
Приємно здивований вас тут бачити, маестро Пембридж.
Дякую. Я всього лише виконавчий музичний директор.
Дурниці. Маестро Пембридж — невід'ємна частина симфонічного оркестру.
І ми в захваті,
що працюватимемо з вами і вашим балетом.
Дуже мені сподобався ваш «Панколускунчик».
Такий успіх! Так довго тримався...
Занадто довго.
Іґоне! Радий зустрічі, дуже хочу поспілкуватися.
Але спершу меню.
Чудово.
Нема спецпропозицій, сьогодні все особливе.
Ти тепер тут працюєш?
Увечері в четвер.
Він загадковий чоловік. Як і ти, Ігоне.
До речі, про загадки. Що таке пастелон?
О, це дуже смачно. Там є плантани і...
Та з плантанами все смачне.
Тож розкажіть нам про цей неймовірний новий проєкт.
Це балет без глядачів.
Балет для глядачів. Звучить чудово.
Не балет для глядачів, а балет без глядачів.
Родріґо, я би хотів попрацювати з тобою над сучасним балетом.
Це історія Фауста через призму великого диригента.
Чоловіче, як круто. Мені подобається.
- Справді? Любиш Фауста? - Так.
Але... Вибачте. Тобто без глядачів?
Глядачі — це вже застарілий концепт.
Мій успіх з «Лускунчиком»
був наче монстр, що висмоктав із мене всі соки.
Спершу це була моя дитина, а потім вона перетворилася на кліща.
І висмоктала з мене всі соки.
Воно виглядало як свиня?
Що біжить за тобою лісом,
поки ти намагаєшся зняти штани?
І намагалося їсти гівно, що виходить з твоєї дупи?
- Ні, але мені подобається. - Гидота.
Але ж ми все робимо заради глядачів.
Ви не мисткиня.
Це не зовсім так. Ви чули, як вона співає?
І кому ви співаєте?
Переважно йому. Але...
Це одна людина, а не глядачі.
- І то правда. Це так... - Хіба ні?
Мені здається, що митець дивиться або на себе, або на всіх.
Тяжко робити і те, й інше.
Це немов чхання чи аневризма.
Дуже добре.
- Справді? - Так.
Мені подобається. Це справді круто.
- Замовлення готове! - Гаразд.
Це дещо божевільно, а я так ніколи не кажу.
Подумайте, що хочете випити, гаразд? Чудово ж.
Таки чудовий офіціант.
Релі, Дарем, Північна Кароліна. Сідайте.
Гей Лі! Агов!
- Родріґо! - Переживав, що не встигну.
- Так! Це твоє місце? - Ага.
Сідай. Я хочу поговорити.
- Автобус скоро вирушає. - Сідай.
- То й що? - Нічого.
Хочу зустрітися з твоїми батьками.
- Навіщо? - Бо я твій хлопець.
І тому що час, Гей Лі, уже час.
Я був на зміні в ресторані.
Стривай. Що?
Я працюю в пуерто-риканському ресторані.
І туди прийшов Іґон, хореограф.
Автобус от-от поїде.
Я знаю.
Він хоче попрацювати зі мною, концепт — балет без глядачів.
Неймовірно, правда?
Він гадає, що глядачі — це застарілий концепт,
що вони висмоктують з нього всі соки і таке інше.
І коли він сказав це, я думав,
що не хочу думати про глядачів,
а хочу бути зі своєю дівчиною, Гей Лі.
Ти знаєш, що туди десять годин їхати?
Ні, я без поняття.
Це нічого. Якщо ми разом, то це дурниця.
Ти рада, що я тут, правда?
Схоже, моє зламалося.
Творчий керівник: Юрій Лаховський иця.