Моцарт у джунглях
Глоріє, я приніс тобі булочку з житнього борошна.
Глоріє, це ж вуду!
Не можу повірити, що ми заявили про це на весь світ,
не спитавши спершу мого дозволу!
Пробач мені! Глоріє, не живи минулим!
Якщо ви не в курсі, то вас дуже чути!
Та роками треба буде збирати на те гроші.
Я не про роки, я про те, що треба зробити зараз.
Зараз? Зараз я свій стіл мию.
Бо в нас нема грошей навіть на прибиральників.
Я намагаюся врятувати цей оркестр,
наш оркестр, а ти щойно попросив цілу залу мультимільйонерів
давати гроші не на те, на що треба!
Боже! Глоріє, ні! Це було те, що треба!
Це все — одне й те ж.
Цей оркестр і юнацький, вони разом.
Податкова так не думає!
Пода... Ти про що?
Я думаю про дітей! Я думаю про майбутнє, Глоріє!
-Це неймовірна ідея! -Так?
Це чудова ідея!
І це забезпечить нам глядачів у майбутньому.
Але не можна вигадувати таку благодійність на пустому місці.
А ти, між іншим, мусиш пробачити Маестро Пембриджу.
Він страждає.
-А ти звідки знаєш? -Усі знають.
-Так? -Ага.
Знаєте, усе ж є спосіб зібрати достатньо грошей,
і зробити це швидко.
Ага, він на це не погодиться.
Стривайте. Я дуже непередбачуваний.
А раптом зроблю. Скажіть мені.
Ну, після концерту у Венеції ми отримали для тебе
багато рекламних пропозицій.
Щось типу колонок чи наручних годинників,
але є одна величенька пропозиція.
Величенька? Наскільки?
-Він не погодиться! -Я не засуджуватиму.
Просто скажіть.
Ісусе Христе!
Я ж казала!
Гаразд, Глоріє.
Добре. У нас є музика, в місті є діти,
мільйони дітей. Навіщо гроші? На що потрібні гроші?
На інструменти. На стільці.
-На стільці. -На стільці, гроші?
На стільці не треба грошей.
Вони там просто є!
Ви жартуєте, ні? Продовжуйте.
Гаразд, добре. Я мушу це зробити.
Зробити те, чого раніше не робив.
Я сам зберу на це гроші.
Дуже прошу! Просто вийди на вулицю
й нарви грошей із дерева!
Саме це я й зроблю.
-Крейґу? -Так, Маестро?
Про, ну, про...
Не віриться, що ти людина.
Вітаю всіх!
Привіт, Естер.
Дякую, що ви тут. Я вже в захваті.
Жартуєш? Проґавити шанс зіграти
перший витвір Томаса Пембриджа?
У шкільні часи в мене на стіні був плакат,
де він диригував на фіорді. Без сорочки.
У мене теж такий був!
Якраз над ліжком.
Гаразд, почнімо.
Мені в цьому творі дуже подобається
така поляризована динаміка.
Є ніжність, і є напруга.
О боже! Маестро!
Маестро, що ви тут робите?
Та я був поблизу. Мій кравець у Брукліні живе.
Він ґудзиковий геній.
Продовжуйте, Маестро.
Ніби мене тут нема. Ніби я привид, що снує театром.
Гаразд. Так і буде.
Тоді почнемо з початку.
Це було дуже круто!
Як на перший раз.
Так, Естер,
я думаю, ти можеш грати трішки вільніше.
Там, де мольто еспресіво...
Ні, чорт забирай, ні.
-Що? -Нічого, нічого.
Гаразд, з мольто еспресіво. Не стримуй себе.
Не хочу набридати, але є кілька ідей.
-Яких це? -Перший такт.
Сприймай його як соло,
а все решту — як відлуння.
Така тонка, але важлива межа.
-Так. -І ще перший такт.
-Нехай буде чистішим. -Гаразд.
І темп, усе має плисти.
-Так і зробимо. -Добре.
САРА КАЗМІР
Вибачте, пане де Соуза, ми не можемо
дати вам кредит.
Це ж не для мене.
Це для дітей. Це заради музики.
Я розумію. Програма, яку ви хочете започаткувати,
-звучить чудово. -Програма?
-Це не телепрограма. -Ні, ні. Музична програма?
Я б це так не називав.
Я б сказав, що це «Музика й звуки, що творять сім'ю».
Ну, ви подали документи як фізична особа.
І як заставу вказали
Бетховена, Моцарта та Чайковського.
Знаю цю мелодію. Люблю її.
Добре. Вона її любить. Тепер це все вартувало тих зусиль.
Але ви розумієте, що в юридичному плані
це просто імена композиторів.
Вони не мають жодної цінності.
Скажи їй, що ти б збожеволів без музики.
Ні, я ж тоді почну плакати.
А з інших речей ви вказали калабас для мате.
Мате? Калабас для мате?
А його вартість «залежить від того, наскільки ви любите мате»?
Це жарт, просто жарт.
У вас немає кредитів, я такого раніше не бачила.
-Нема кредитних карток, іпотеки? -Нічого.
-Будинку теж? -Ні.
-Нікому не винен. -Вперше бачу.
То мене ніби не існує?
-На думку банку, так. -Не розумію.
Банки зазвичай дають кредити людям, які заробляють гроші,
щоб потім їх виплатити.
Візьму ще кредит, а вам поверну.
Але як банк може вам довіряти?
Я вам обіцяю. Це ж я, обіцяю.
Ви ж банк. Повірте мені на слово.
Я не банк, я тут працюю.
Перепрошую, мені сюди.
Гаразд, гаразд.
Дякую вам за ваш час.
Я знаю, що ви — не просто банк.
А «Банк нестандартних рішень для нестандартних людей».
Зрештою, це все просто гасла.
Вони несправжні.
Зробімо справжніми. Якби я був картопляним фермером,
прийшов і кажу, що хочу саджати помідори.
І для цього мені потрібен кредит.
«Маєте досвід з помідорами?»
А я кажу: «Ні, але дайте кредит».
Ви би мені його не дали, так?
-Ні. Картопля. -Бо я її саджаю.
Тож, якщо я прийду і скажу, що я саджаю помідори.
«Я саджатиму помідори».
Ось і я про те, розумієте?
Я музикант. Я можу запропонувати вам музику.
Привіт, Джордане! Ти де?
О боже! Мені шкода, котику.
Чекай, будь біля вчителів. Я зараз приїду.
Я вже їду, чуєш? Гаразд, бувай.
От чорт! Я забула, що я сьогодні маю забрати свого сина.
Підвезти?
-Ні, ні, не варто. -Я вас підвезу.
У мене є транспортний засіб.
-Гаразд, якщо ви не проти. -Та ні.
Краще б він картоплю саджав.
Гаразд!
-Агов, ви дуже... -Знаю, знаю, вибач.
Вибач. Не треба було. Я піду.
-Чудово. -Ні, я не піду.
Я піду в оту кімнатку, подрімаю.
Це вже непогано.
Я обіцяю мовчати.
Дякую.
Продовжуємо.
Гаразд, гаразд. Добре...
Двері ось тут.
Гаразд, ми вже тут. Вітаю, юначе.
Можна тебе щось попросити? Подивишся за моїм велосипедом?
-Будь ласка. Обіцяєш? -Обіцяю.
Чудово.
-Привіт, любий. -Мамо!
Вибач, будь ласка. Я залагоджу провину.
-Джордане, пан де Соуза. -Салют!
-Привіт! -Привіт! Я Родріґо.
-Як ти? -Добре.
-Граєш на піаніно? -Ні.
Ні, він не вміє грати.
Привіт! Хто хоче зіграти в гру?
Я!
Ходімо! Станьмо в коло, нумо!
Так, коло. Добре. Чудово.
Вітаю. Гаразд. У кого є серце?
У всіх? У тебе теж?
Долучайся, давай.
І який звук видає серце?
Що може бути кращим, ніж красивий чоловік,
та ще й з гітарою.
Гаразд, давайте. Беріть свої інструменти.
На чому ми зупинились? Серцебиття?
То що там з серцебиттям?
Так. Добре.
Покажіть, як звучить серцебиття.
Допоможіть нам паличками.
Міссісіпі раз-два!
От бачите. Це все в ударних. Це все вони.
Щойно вони це втямлять, дороги назад немає.
Так, вам тепер буде не до сну.
-Не дочекаюся. -Буде радий.
Ось вам чек.
Чек?
-Це ж від вас! -Ага.
Хочу сказати, мені подобається ваш задум.
Дякую.
Відвезу його повечеряти.
-Гаразд. -Добре.
Можу якось вам щось зготувати.
-Вмієте? -Щось вигадаємо.
Бляха! Це хрінь! Повна хрінь!
-Томасе? Щось не так? -Це ж кода!
Срана кода! Господи!
Я не знаю, про що я думав!
Це якась жалюгідна пародія! Годі!
Ви хочете, щоб ми забрали коду?
Так, виріжте її, ніби хірурги!
Ні, не чіпайте коду.
Маестро щойно сказав...
Я знаю, але диригую тут я, тож...
Томасе, не ускладнюйте це.
Це не пародія. Це красива проста мелодія про любов.
Боже! Не кажи такого. Що?
От бляха! Що ти, в біса...
Ти все це для мене спаскудила.
Тепер я маю думати, що це срана мелодія про любов?
Це не мелодія про любов!
Чому б вам не піти й проспатися?
Власне, ми всі так і зробимо.
Повернемось сюди завтра, усе підправимо і зіграємо наше шоу!
Без проблем!
У всіх усе гаразд?
Добре, до справи.
Я принесла всім каву.
-Я все виправив. -У мене нема третьої сторінки.
Треба склеїти верх старої четвертої з новою сторінкою 36.
Ти мала рацію, люба.
Це таки історія кохання! Її лише треба було спростити.
Вона вже була простою. Не треба було.
Вона тепер тільки складніша.
Послухай, люба. Я знаю, що це складно.
І це в тебе вперше, але послухай!
Я хочу, аби все добре склалося, спробуй це. Заради мене.
Гаразд.
Починаємо з коди.
Естер, ти щось не те граєш.
Це Маестро так написав.
Але воно тут ні до чого.
Так, це якраз і круто.
Бене, а ти чого просто стоїш?
Уже нема партії для кларнета.
Мені здалося, що це якесь масло масляне.
З мене годі. Ходіть сюди.
Не розумію, чого ви це робите.
Того, що я хотіла передати,
там уже нема.
Але ж це бажання композитора!
Маю з ним поговорити.
Я хочу впевнитись, що Маестро отримає бажане.
Я тут диригую, і я подбаю,
щоб Маестро...
Відійди нахрін!
Працювати з вами — це честь. Ви справді геній.
Естер? Вона що, звільнилася?
Схоже на те, так.
Естер! Естер! Зачекай.
Вибач, можемо поговорити про це?
Я справді думала, що в тобі щось є.
Певно, те, що про тебе кажуть, правда.
Що? Що кажуть?
Я все придумала.
Кларку, ти береш партію Шона.
А я перепишу партію Естер.
-Щоб Шон міг зіграти. -Ні, ні.
Так, усе в нормі.
Я не хочу, не хочу.
Що ви там? Родні мусить
провести репетицію з кільцями.
Ми в повній дупі, тож можемо подивитись,
як він кидається кільцями. Давай!
Народ! Відкриття через 15 хвилин.
Хочеться, аби мої батьки в мене колись повірили.
Знаєш що? Як ні, хай ідуть у сраку!
Просто треба грати з пристрастю.
Розумієте, що ми робимо?
-Гаразд. -Ні.
-Добре, Шоне. Ми... -Гейлі, це просто жах!
Я знаю, що це жах. Це просто жах.
Шкода, що ти в тому варишся,
але в нас вийде щось неймовірне,
-тож потерпи. -Ні, не вийде.
-Привіт! -Салют!
-Що це за місце? -Без поняття.
Тут моя подруга виступає.
-Ти як? -Добре.
У мене наступного тижня операція.
Ти комусь розповіла?
Тяжко розповідати. І що я можу сказати?
Я випадаю або на два місяці, або назавжди, якщо операція не допоможе.
Скаржитесь на ніч, що настає після дня?
На дощ, що приходить на заміну сонцю?
На неприємності в житті?
Вітеслава Капралова померла, коли їй було 25 років.
До того вона встигла написати й продиригувати понад 50 творів.
Це було в часи, коли жінкам личило бути музами, а не мисткинями.
Тож сьогодні ми святкуємо те, що ми знайшли свій шлях.
І без зайвих слів зустрічайте Кришталеву Брутальність.
-Це Ліззі, вона неймовірна. -Звучить класно.
А ти що робитимеш, якщо більше не зможеш грати?
Це вже не «якщо». Мені сьогодні подзвонили.
Я вже все. Ну, менше з тим.
Тобто «менше з тим»?
Мені й так лишалося пару років. Так буває.
-Тепер план Б. -План Б?
-У тебе його нема? -Ніколи про це не думала.
Може, ось твій план Б.
-Справді? -Так.
Ти можеш узяти десь шість.
Синтіє! О Боже, ви Кевін Мейджорс?
Ви Кевін Мейджорс!
Кевіне, це Глорія, моя керівниця.
Я була там, коли ви набрали 12 очок
проти «Сперс» за останні 80 секунд.
Ти не в курсі, але він неймовірний!
О боже! Чудовий.
Ви неймовірний.
І ви мені дуже до душі.
Можливо, матимете якось час обговорити нашу програму для спонсорів?
Глоріє, не приєднаєшся?
Ні, ні. Знаєте що? Гарного вам вечора!
Можна мені мартіні, будь ласка?
Шоне, глянь на мене.
Тобі треба буде взяти цю ноту замість оцих інших.
-Майже такий самий ефект. -Гейлі!
-Що? -Я все продумав!
Ні, не зараз. Я вже переробила чотири частини.
Я використовую ту зброю, яка вже є.
Ну, за твоєю аналогією, у мене для вас бомба.
Гаразд, це справді краще звучить.
Набагато простіше.
Не розумію, чому ми так зразу не зробили.
Добре.
Секундочку.
-Гейлі, радий тебе бачити! -Він мій боржник.
Ну, напевно, тепер я твій.
Джошуа Белл. Ви, певно, зазвичай за таке не беретесь.
Я йому завдячую своїм першим проривом, десь у...
Чотирнадцять років? Думаю, буде весело.
Ви встигли на свою партію глянути?
Я б хотів почути щось від вас.
Тобто як ви це бачите.
-Є кілька моментів... -Так, звісно.
-Ліззі! -Що?
Нам треба ще п'ять хвилин!
Що? Чому, як так?
О Боже! Джошуа Белл? Вітаю.
Так, п'ять хвилин.
Добре, оцю частинку з «мольто еспресіво»,
її треба наче вшанувати.
У нас у Празі кажуть:
«Сто спроб, а осла ніщо не вбило».
Це нагадує мені мій дім.
Ви з цирку?
Ні? Можете мені розповісти.
Як у вас із диригуванням?
Сподіваюся, непогано. Я вчилась у найкращих.
Томас давав мені уроки.
Власне, це більше в голові,
ніж у руках.
Якщо ми розуміємо те, що у вас у голові,
якщо ви так чи інакше це передаєте,
-то все буде добре. -Так.
А ви наче знаєте, чого хочете.
Я рада, що так здається.
Ви двоє. Ти вже її поцілував?
Ні? Бо вже майже північ,
о першій сюди прийде комунізм.
Нумо! Чого ви чекаєте?
А ви, мадам?
Що ви думаєте про повстання пролетаріату?
Дивна відповідь.
Вітаю! Я з великим захопленням представляю вам
нове творіння Томаса Пембриджа.
Томасе, кілька слів?
Так, звісно, так.
Дякую тобі, Гейлі,
усім цим прекрасним юним музикам.
Дякую, Джошуа.
Я написав це для подруги, яка для мене багато що означає.
Вона полонила моє серце, але, звісно, я тут її не бачу.
Тож...
Так буває. Як казав Аристотель,
ну його в сраку.
До сраки все.
Будьмо!
Творчий керівник Владислава Бурмістрова її не бачу.