Моцарт у джунглях
Так! О Боже!
Господи!
-У тебе хоч є права? -Англійські.
-Це рахується? -Схоже, що ні, Маестро.
Слухай, поки є шанс, може, втечемо звідси
і гайда в Сеґ-Гарбор на вихідні?
Не хочеш знайомитись?
Звісно, що хочу. Я просто в захваті!
Ні, я про те, що діти й батьки...
Часом буває складно з кимось знайомитися...
-Уже пізно, нас побачили. -Що?
Привіт, привіт!
Томасе, просто будь собою
і розважайся.
Він часом... Вони дещо...
А ти... Ну, ти знаєш.
Що?
Гаразд, не зважай. Ходімо.
-Вітаємо! Вітаємо! -Привіт!
Гло, ану неси свою дупцю сюди!
Гло, ти її почула. Неси свою дупцю туди!
-Привіт, сонечко! -Тату!
-Привіт! -Як ти?
-Мамо! -Дуже радий.
Так, люба, як ти?
Шановні, це Томас Пембридж.
-Як ся маєте? -Радий.
Ти, певно, особливий.
Вона не приводить своїх кавалерів.
Та в неї жахливий смак на чоловіків!
-Це ти сам сказав! -А він смішний!
-А це на випускному. -Ого, яке волосся!
Гляньте, хто з нею. Боже! Що за прищавий дикобраз!
Ну, зараз у нього ІТ-компанія, що вартує сім мільярдів.
Божечки! А це що за колобок?
Це Гло, коли їй було 12.
Ми називали її Принцесою Пиріжком.
А хіба ні? Привіт, Принцесо Пиріжок.
Гаразд, годі. Я була товстенькою.
Обіцяла собі схуднути на 18 кг,
і переїхати кудись, де є бібліотека,
тільки-но випаде можливість.
Певне, зачепили за живе. Вона завжди думала, що краща за нас.
Ага. Я завжди прошу її легше до всього ставитися.
Тату, це ж не так.
Та чому не так!
Мамо, на кухні той штрудель, який ти любиш.
Слухай, хлопче. Які в тебе плани на нашу доньку?
Ну, не шлюб же. Думаєте, я хочу бути номером п'ять?
От і все. Ніяких онуків.
Ви...
-Ви! -Ти глянь на нього!
Він подумав, що на допиті!
-Підловили! -Ага!
Оце було вдало.
Що смішного?
Твої батьки наді мною знущаються.
Я в захваті. Вони неймовірні. Це було...
Я рада, що ви добре ладнаєте.
Бувай, Гло!
-Ну, гадаю, все як по маслу! -Бувай, приїжджай ще!
Я рада, що ти повеселився.
І ти б повеселилась,
якби вийняла з дупи ту палицю, що не дає тобі спокою.
Так і зроблю, а тоді тебе нею по голові трісну.
Так тримати! Слухай, ми сьогодні до тебе,
бо в мене квартирант.
Я б хотіла сьогодні побути на самоті.
Та що я в, біса, такого сказав?
Не знаю, що я собі думала.
Четверта ранку, а тобі досі не спиться?
Можливо, допоможе музика.
Йоганн Себастьян! Продовжуйте грати!
Але не для мене, бо я вдома.
Я в нормі, розумієте?
Чоловік без дому, який каже, що він удома,
чоловік у в'язниці, який каже, що вільний.
То він дитина, геній чи божевільний?
Тихо, Йоганне Себастьяне!
Що за шум?
Вибач, Маестро, вибач. Це все Йоганн Себастьян.
Боже, знову бульбашки в домі! Та скільки можна!
Мушу! Я мушу дещо зрозуміти,
але не виходить, бо я хочу спати,
але через це я й не можу заснути.
Я бачив, як у Мелоді Янґ вийшла чудова бульбашка,
одна велика, одна маленька всередині,
а потім іще одна, що кружляла навколо.
Знаєш, я давно хотів тобі сказати...
Так, скажи мені, скажи!
Це про нас із Глорією.
Я не розумію, що я роблю.
Спочатку це було дуже весело й легко, розумієш?
Ми гарно проводили час, а потім...
Без причини, її ніби підмінили.
Це завжди так. Завжди так.
Ніяких веселощів. Нічого.
-Часом усе гаразд... -Ага.
А потім казна-що. І не знаєш, чому так.
-Ага. Так. -Це як з оркестром.
Вони були разом, потім розійшлися, тепер знову разом,
але всяке може статися. Це завжди так.
Постійні зміни.
Ага. А що там та липуча штука?
-Ти... -Я пригадую, так!
Ще щось є?
Закінчилася ще до Венеції.
-Так! -Чорт!
Але спробуй це, спробуй.
Так, я просто...
-Спробуй, ну, давай. -Боже, що за дурня!
Відчуй це. Так.
О Боже! Ти подивися на це!
Почуваюся так, ніби граю другу скрипку у наших стосунках.
Ну, власне, я й граю на другій скрипці.
І до чого це?
Як мені заохотити людей грати зі мною?
Це занадто дрібно для людей з оркестру.
Не недооцінюй силу халявної піци та пива.
Я так ціле кабаре сформую.
Пожежна сигналізація. Ану надвір!
Лишіть свої речі.
Обережно, людино-труба!
-Агов, ти Естер Онн? -Це я.
Мені до душі твої роботи.
Знаю, що це по-ботанськи,
але круто, що ти відмовилась від
Джульярду заради Симфонічного в Москві.
І що ти грала з Бйорк, так...
Я Гейлі Ратледж.
Ти блювонула на Ендрю Волша.
Технічно, біля нього.
І він мене звільнив.
Добре. Бо коли він попросив мене прати вручну його труси,
я накивала п'ятами. Він жахливий.
Так, він найгірший.
Рада познайомитися з тією, хто вирвався з секти.
Я тут формую ансамбль для однієї події.
Раптом ти б захотіла зіграти.
Щось заплатять?
Любиш халявне пиво?
-Ще б пак! А хто диригує? -Я.
О, круто!
-Що? -Я з вами. Шок і трепет, так?
Ага, шок і трепет.
Тоді побачимось на репетиції.
Це один із підвидів перелому зап'ястя,
що пояснює хронічне запалення.
А як щодо ще одного курсу ін'єкцій?
Можемо продовжувати з тим і з фізіотерапією,
але, зрештою, без хірургічного втручання не обійдеться.
Однак, якщо операція пройде вдало,
цілком імовірно, що ви знову зможете грати.
Я не розумію.
Перепрошую?
Цей постер для медсестер чи для нас?
ЗВЕРТАЙ УВАГУ НА РАЙДУГИ
ОРТОПЕДИЧНИЙ ЦЕНТР «РІВАС ТА ПАРТНЕРИ»
А це як сталось?
Забагато трійок.
Забагато Баха.
«Трійок»... Це про баскетбол?
Так. Кевін Мейджорс. «Нью-Йорк Нікс».
Синтія Тейлор. Симфонічний Нью-Йорка.
Круто. Я добре граю «До Елізи» на піаніно.
Справді?
-Ну, або міг. -Була якась операція?
Так, десять днів тому. А в тебе що?
Зап'ястю гаплик.
У чувака з команди таке було. Знаєш, що допомогло?
Бурбон. Зі мною.
Напевно, просто бурбон.
Але без мене його краще не пити.
Про всяк випадок.
Пані Тейлор? Ось ваш рецепт.
Не навантажуйте цю руку. Добре?
Так.
Дім!
Щось таке.
-Хоч не треба було вламуватись. -Точно.
Не можу повірити, що вони досі тут.
Маестро каже, що бульбашки будуть тут.
-Що ми бульбашкова команда. -Ага.
-Не знаю. -Привіт.
-Доброго ранку!
-Привіт!
Заміняєш Бетті?
Поки прослуховування не почалися, що чудово,
бо в мене на рахунку 40 доларів.
Знаєш, що гратимеш?
-Так, маю кілька ідей. -Кажи, як треба буде допомога.
Дякую.
Я сумувала за цим.
-Усім привіт! -Маестро!
Ви гляньте.
Ми знову вдома. А чому вас так мало?
Це камерна група для вечірки меценатів, Маестро.
Що?
Вітаю! Сідайте, сідайте, будь ласка.
Сідайте, сідайте.
Як ся маєте? Добре?
-Так. -Гаразд.
-Так? -Гаразд.
-Не втомились? -Ні.
Гаразд.
Ці дерева світяться? Чи мені ввижається?
-Так, вони світяться. -Ага.
-Світяться. -Так, так.
Та годі.
Маестро.
Час для...
Гаразд, продовжуємо репетицію.
-Тобі треба відпочити. -Ні, ні. Усе гаразд.
Гаразд, я... Я...
Чому б вам не продовжити?
Так, ви продовжуйте, добре?
Ви продовжуйте, а я просто дивитимусь, гаразд?
-Але ви продовжуйте. -Треба допомогти.
Треба зробити все якнайкраще,
бо треба...
Ні, не це.
Це щоб розігрітися, гаразд.
О боже!
Гейлі?
Синтіє?
Таню?
О, дерева!
Агов!
Прокинулись?
Так, вітання!
-Вітаю. -Я Родріґо де Соуза.
Та я знаю, хто ви. Ви на всіх афішах.
Так, це так. А ви...
-Я охоронець. -Щось я вас тут раніше не бачив.
Ну, я тут уже 25 років.
А котра година?
-Третя ночі. -Тут?
-Добре виспались? -Так, мені цього бракувало.
Я хочу мате. Ви будете?
Що буду?
Ви тут були у часи «Ероїки» Пембриджа?
Так, хоч не дуже її пам'ятаю.
Так, це щось...
Перепрошую, але, знаєте, я часом дрімаю.
-Чому? -Не знаю, люблю джаз, щось із Колтрейна.
Так, звісно, Колтрейн. Тут без питань.
І, звісно, можемо прослідкувати зв'язок зі Стравінським.
Так, але Бетховен, Шопен, Бах,
це не ваше? Не подобається?
Ну, вони непогані, але...
Я люблю ритм, якийсь рух,
поп, оце, що є в джазових соло і такому іншому.
А що б...
Що б покращило ваше враження?
-Кращі костюми. Що скажете? -Так, і справді.
-Це... -Так офіційно.
Як-от «Коти», бачили бродвейських «Котів»?
-Це шоу, знаєте? -Ні.
У них там вуса і все таке.
Так, це щось інше.
Принесу вам квитки на наступний сезон.
Приходьте на концерти,
раптом зміните свою думку.
Хоч трішки. Ага.
Сумніваюсь. Не ображайтеся.
Але я можу привести свого внука.
Він грає на скрипці.
Тобто грав. Уже ні.
Він... Знаєте, уроки такі дорогі.
У нього не було бажання продовжувати. Діти!
Але коли дитя грається
чи бігає,
у їхніх головах звучить музика.
БОЛДВІН
Вітаю!
Схоже, є прогрес.
-Це друга? -Непогано йде.
-Це тобі. -Дякую!
Хочу повернутись до того, над чим ми працювали раніше.
-Гаразд, так. -Просто без музики, покажи мені.
Добре. Дуже добре.
Ану ще раз, як ти вводиш фаготи?
Ага.
Екстравагантно. Звідки це?
Підглянула у відео Кучара.
То це його ідея, так?
А що це означає для тебе?
Ну, це втеча з Чехословаччини після війни.
Ні, ні. Але це ніби з книжки.
Не варто обирати щось, бо воно просто здається тобі цікавим.
Я хочу, аби ти знайшла щось таке,
що ти сама можеш відчути
і диригувати так, як ніхто.
-Гейлі! Привіт! -Салют!
Що там? Я мушу з тобою поговорити.
Ти тепер просто виникаєш нізвідки? Чи...
Я тут живу.
-Ні, не живе. -Але ж ти казав, що поки...
Ти мій гість! Слухай, ану...
У нас тут заняття.
У тебе заняття з найкращим!
Це правда.
-Він найкращий. -Знаю.
-Тобі пощастило. -Дякую, я намагаюсь...
-Можна з тобою поговорити... -Можна...
Хвильку, Маестро. Ходи сюди.
-Гейлі! -Так, що?
Ти хочеш мати зі мною дитину?
-Що? -Давай народимо дитину. Ти і я.
Ні! Я вже йду!
Я роблю дещо дуже важливе для мене,
і я б дуже хотіла, щоб ти
дав мені цю можливість.
Так я нічого в тебе не забираю.
-Вибач. -То ти справді цього хочеш?
Дуже, дуже хочу. Так, повертаємось до...
Він досі тут. Та йди вже, чоловіче.
Агов, Синтіє!
-Маестро? -Привіт!
Дуже добре.
Так, мені це підходить. Так, навіть дуже.
-Я б переїхав сюди. Так. -Що?
Пожив би тут. Так. Я раніше жив з Глорією.
Можу й тут. Чому б ні?
Буде весело!
Чекай. Бредфорда не буде на відкритті?
Ні, у нього тур з документалкою.
Це для нього дуже важливо.
А це дуже важливо для тебе! Він мав би бути тут.
Так, він мав би бути тут. Правда?
Так.
А Родріґо що? Він устигне
-побачити тебе? -Я хотіла його запросити,
але він спитав, чи хочу я з ним дітей...
-Стривай, що? -Та це не було серйозно.
-Звідки тобі це знати? -Я його знаю.
Ти коли-небудь питала Родріґо,
що це таке між вами?
Ні, мені не треба питати. Я знаю.
Нічого.
Добре. Головне не чекати на нього.
Прокидайся.
Привіт, Ману. Ману. Ото ходити туди-сюди.
Привіт, Ману.
Радий, що ти тут.
Ти гівняно виглядаєш.
Та мені й так гівняно.
Гівняніше, ніж гівняно.
Щось будемо пити?
Пиво, будь ласка.
І текілу.
Так. Синтіє, дивися. Синтіє.
-Моя струмо-коробка. -Що це таке?
Там батарейки і дротики,
і люди платять тобі, щоб їх вдарило, й ті здалися крутими.
-Хочеш перевірити, чи працює? -Ні, дякую.
-Маестро Рівера, знаєш? -Так.
Він забрав її в мене. Забрав і замкнув десь.
Разом з моїми речима. Замкнув!
Але перед смертю він сказав мені віддати її тобі.
Він ще щось казав про мене?
Не дуже.
Коханки Маестро.
Ця з фільмів...
Що ж це означає?
Хто його знає?
Він не страждав. Знеболювальні.
Агов, ні, ні.
Агов, Родріґо, Родріґо, перестань.
Ану влупи мене!
Ні, я про коробку.
Так, але вона без батарейок.
Стривай, глянь.
Звісно, Маестро.
Гляньте на це. Усі з Волл-стріт тут зібралися.
Зараз хтось виб'є двері.
Так. Сьогодні я поверну свої гроші.
Я це відчуваю.
Байдуже, якщо доведеться порпатися в гардеробній.
-Перепрошую, що? -У нас усе гаразд із фінансами.
Це був такий закулісний жарт.
Якщо ви не проти...
Божечки! Ти чудово виглядаєш!
Мушу працювати.
-Агов... -Ой!
-Привіт. -Салют.
Те, що тоді було...
Так, це було занадто.
Темна матерія, розумієш?
-Що? -Темна матерія, розумієш?
Те, що навколо нас.
Знаєш, як нам відомо, що вона навколо нас?
Ні.
Бо всесвіт розширюється
і скорочується водночас.
Змінюється що ззовні, що всередині.
-Так. -Немов подих.
Ти готова до змін, Гейлі?
Так. Гадаю, зміни вже почалися.
-Схоже, що я знову в немилості. -І що ти накоїв?
Я не знаю, що я накоїв!
Відвіз її до Лонг-Айленду й назад.
Не знаю.
Маестро, вітаю. Я зразу до суті.
Я би хотіла разом з ансамблем зіграти ваш новий витвір
-Та ніколи! -Ти знову пишеш?
-Ну, і так, і ні. -Це ж чудово!
-Дякую. -Робота чудова.
Захоплива, трохи похмура, смілива і дуже сумна,
і я б хотіла бути її диригентом
у цьому новому закладі в Брукліні. Там дуже круто.
-Ти мусиш погодитись. -Ти збожеволів?
Ти ж наче зірка електронної музики.
Наче?
Бруклін — це твоя аудиторія!
Ви казали грати те, що зворушує.
Мене зворушує ваша музика.
Знаю, що, певно,
є цілий список охочих, але...
Нема.
Його взагалі мало хто знає!
Годі вже, йди звідси.
Ану ходи сюди.
-Добре. -Ура!
Але будуть певні умови.
Браво! Браво!
Браво!
Дякую, що прийшли.
Це наше тріумфальне повернення.
Ми сильніші, кращі, але — що найважливіше —
ми разом.
У неї таке велике... Так.
У неї таке велике серце. Глорія Віндзор. Еге ж?
Так, велике серце. Як у коня.
Як у коня?
Дякую, Маестро, серце кожного з нас велике, як у коня.
Бо ми переживаємо за це місто, за цей оркестр,
і ось чому нам дуже радісно просити, щоб ви відновили підтримку
Нью-йоркського симфонічного оркестру.
Бо у нас для вас чудові новини.
Глорія вагітна.
А також вагітні Воррен Бойд, Боб із профспілки,
і Синтія також. І всі ви...
І я теж вагітний.
Чому? Бо ми оголошуємо нашу найкращу на сьогодні ініціативу.
Ми відкриваємо
Нью-йоркський симфонічний оркестр для юнацтва.
Так! Так!
Але поки що цей оркестр, наш головний оркестр,
дуже потребує вашої допомоги.
Якщо ви готові відкрити чекові...
Будь-яка дитина, що хоче навчитися грати,
може прийти до нас. Будь-хто.
Або ми прийдемо до них! Так!
І цей чудовий план на майбутнє
буде можливий тільки тоді, якщо ви підтримаєте нас зараз.
І якщо дитина не має свого інструмента,
а більшість із них їх не мають,
ми дамо їй його безкоштовно.
Так! Ура! Так!
Так!
-Додаси щось? -Та ти все сказав.
-Так? Гаразд, добре. -Словом, люди...
Будьте щедрими, і...
Ми в захваті! Ми й не здогадувались!
-Так, сюрприз на сюрпризі. -Так!
-Так, у нас... -Я знаю!
Я... Стривай.
Можна нам сюди на секунду, будь ласка?
Дякуємо, так, дуже дякуємо.
Ти зла? Я щось не можу зрозуміти.
Що?
Ти чим думав?
-Хочу врятувати те, що є! -Але...
-Я намагаюся щось зробити! -Не кидай!
А ти знову за своє!
Ні, ні.
Поговорімо про це. Бо якщо буде так...
Ти мусиш обговорювати таке зі мною!
Я говорив про це!
Ні, не бреши мені!
Я щось кажу, ти не слухаєш!
Я хочу лише...
Так, я не...
-Глоріє! Глоріє! -Я сказала...
Ні, Глоріє! Глоріє! Ні, ні, ні!
Творчий керівник: Владислава Бурмістрова аєте нас зараз.