Моцарт у джунглях
-Мотузка? -Є.
-Леза? -Є.
-Пальне? -На місці.
Будь ласка, кажи «є», аби я не плутався.
Господи, Бобе, є.
Не біда, все є. Не біда.
Агов, Воррене.
Я не можу, Боббі, мені страшно.
І мені. Але знаєш, що страшніше?
-Що? -Ніколи не мати
змоги зіграти разом з вами.
-Точно, братику. -Що там, Ді Ді?
Ми за шість кварталів.
Готові запалити?
Так, це буде неймовірно.
Федерал-гол
Розпродано на місяці.
Усі люблять бульбашки.
Авжеж.
А те, що концертна зала така зайнята, не транслює негатив?
Ні. Хіба що те, що ми всі прагнемо знайти рішення,
аби всі знову грали разом.
А тим часом заповнювати залу бульбашками —
все одно краще, аніж нічим.
-Коли хочемо? -Зараз.
-Чого ми хочемо? -Поваги.
-Коли хочемо? -Зараз.
Це сміховинно.
РУКИ ГЕТЬ ВІД ПЕНСІЙ.
-Коли? -Зараз.
-Чого? -Поваги.
-Коли? -Зараз.
Вітаю, дякую, що ви прийшли. Було цікаво?
Добре. Що ви, в біса, витворяєте?
Тільки так віч-на-віч поговоримо?
Наші адвокати мають зустрічну пропозицію. Ваші не відповіли.
Це не пропозиція, а жарт.
Вже місяць затягуєте,
а тепер у нашому домі бульбашки?
Ага.
Лілі, мені шкода. Не хочеш зайти, перепочити...
-Мені й тут добре. -Ти…
Вона в нормі.
Чому б нам не посунутись трохи далі
від цих приємних людей?
Ви всі покидьки!
Я хочу, аби ви пішли звідси. Негайно!
Це так ти собі уявляєш світ, Глоріє?
Хочеш, аби щось зникло... Справедливі зарплати. Медичне страхування.
Ідіть звідси,
або я викличу поліцію — і вас звідси заберуть.
Ну то викликай. Давай.
Вона хоче, аби ми відійшли на кілька кроків?
-Я не піду. -І щура заберіть.
Це не просто щур, це символ солідарності
з лейбористським рухом.
Еге ж!
Ні, Павеле, ні. Щур з прокату!
Вони заберуть наш внесок.
Я думав, ти з нами.
Так. Але я також із міс Віндзор.
Коли хочемо? Зараз!
Маєте скотч? Можемо...
Бобе, нічого не вийде.
Менше з тим.
Дівчино!
-Дівчино! -Що?
Багаж.
Агов!
О боже! Я дуже перепрошую.
Я не мала на меті отак сюди заходити.
Я спитала, чи ви тут, та нічого не почула,
тож я просто дивилася.
У вас дуже красивий будинок,
тому я захотіла все трохи порозглядати.
Відпочинок.
Ні, зі мною все добре.
Я добре виспалася, і зараз уже десь перша, тож...
Ні. Голосу потрібен відпочинок.
-Я не розмовлятиму. -Гаразд, зрозуміло. Мовчу.
Родріґо тут?
Хочете, аби я пішла з вами?
А можете мені сказати свій пароль до вай-фаю?
Бо мені треба перебронювати квиток додому.
І тоді я більше вам не заважатиму.
Ніякого інтернету.
Ніякого інтернету? Ого, гаразд.
Я мала їхати в Москву через три тижні.
Досі не віриться, що мене звільнили.
А що чекає на тебе вдома?
Насправді нічого такого.
То ти вільна. Заздрю тобі.
Вільна, і без копійчини.
Це молюски?
Коли нас щось лякає, ми одразу ж мусимо стикнутися з цим знову.
Це італійська фішка?
Так моя мати казала.
Але ти знаєш, що з нею сталося.
Ні, а що? О господи. Вибачте.
Їж молюсків.
Навряд чи це хороша ідея.
Як гадаєш, варто мені співати на концерті?
Я також не впевнена.
Та звісно, що треба співати.
Я заспіваю, якщо ти з'їси молюсків.
-Справді? -Нема молюсків — нема концерту.
Гаразд.
І як ти стала коханкою Маестро?
Ні, ні. Ми не коханці.
Ми просто друзі, ну, типу того.
Він щось вам розповідав?
Ну, бо його бабуся,
вона сказала, що в нас будуть діти.
Але вона покладалася на кавову гущу.
А це не дуже надійне джерело.
Агов. Ви обидві в одній кімнаті, чудово.
-Ага. -Гейлі, глянь-но, що я для тебе маю.
Зараз зроблю тобі чаю, це для шлунку.
Бабуся колись робила.
Ми саме її згадували.
Власне, Ла Фіамма змусила мене знову спробувати молюсків,
і, як не дивно, мені від того краще.
Я на репетицію.
Маємо відлунювати...
...тисячами славетних нот.
Гейлі. Що ти? Я думав, що ти вмерла.
Ага. Я теж думала, що вмерла.
Еге ж.
Треба було слухати, ти попереджав про Волша.
Та ні, ні.
Маєш слухати себе, це єдине завдання
як мисткині, навіть якщо ти геть не маєш рації.
Так роблять митці. Вони слухають себе.
А що ти тут робиш?
Усі в Нью-Йорку кажуть, що ти зник з радарів.
Ну, вони самі мене зняли з радарів, ні?
У нас з Ла Фіаммою буде опера.
Ти тут живеш?
Я переїхав сюди, так.
Ми можемо проводити тут репетиції, творити музику.
Ми не маємо ніяких зустрічей чи 10-хвилинних перерв.
Нічого такого. Ні.
Що?
Нічого.
Що таке, Гейлі?
Я чекаю.
Просто тоді в парку ти сказав, що оркестр став твоїм домом.
Так.
Мені здається, що всі чекають твого повернення.
Він немов дитина.
Це точно.
Ви ходили сюди до школи?
-Ні, вони мені відмовили. -Серйозно?
Але я хотіла спостерігати за викладанням, тож узяла собі роботу...
Як ви це називаєте, коли миють підлогу?
Типу прибиральниці?
Це було б кращим прізвиськом, ніж Ла Фіамма.
Прибиральниця.
Можете показати їй, де тут є інтернет?
О боже. Це ж... Я вивчаю співи...
Я теж.
-Вона тобі покаже все. -Гаразд. Дякую.
Вітаю.
Алессандро, хочу тебе з кимось познайомити. Ходімо. Нумо!
Ніко.
Вітаю, радий знайомству. Дякую, що завітали.
Це мій друг, Ніко Мулі.
У нього незабаром прем'єра опери в Нью-Йорку,
і в нього є арія, яка б чудово тобі підійшла.
Як добре. А що за персонаж?
Це американська жінка на ім'я Емі Фішер.
І у неї інтрижка зі старшим чоловіком,
йде до нього додому і стріляє його дружині в голову.
Його звати Джої Буттаф'юко.
Буттафуоко?
Багдад, потім Будапешт... Як?
-Як можна... -Дівчино!
Так? Вітаю.
Ви хто така?
Я Гейлі Ратледж, гобоїстка.
Я тут з Маестро.
Треба був вай-фай.
То ви тут з Маестро, а він із вами?
Ні, ні. Я просто тут з Маестро.
-Мені таке часто кажуть, але так. -Зрозуміло.
Приємно познайомитись тоді, пані Гобой.
Ви зробили мені неймовірну послугу.
Гаразд, нема за що.
Що?
Це ви співатимете.
Цей рядок, а все інше буде передзаписом.
Записані наперед звуки,
треба буде співати ці цифри
й фрагменти тексту в мікрофон,
а ще натискати ногою на педаль.
Ногою на педаль?
Ви не маєте це робити,
цим займеться хтось інший.
Я це зроблю. Дозвольте.
-Звісно. Без питань. -Ага.
А оркестр що гратиме?
Нічого. Вони просто там сидітимуть.
Бо це про вас, що відбувається у вашій голові,
як відображено у підрахунках, повторенні цифр,
нав'язливих ритмах, словом...
Це у вашій голові.
Цифри, дрібниці, про які думаєте,
і глядачі слухають вас і вашу скромну педаль.
То що скажете?
Я в захваті.
Поєднання звуків, технологій,
голосів, підрахунків. «16, 17...»
Це буде ще той гранд-фінал.
Люди просто збожеволіють, вони будуть у захваті.
Але я геть не розумію.
Якщо Емі Фішер була його дружиною, потім — бабах, то так.
Але ж вона коханка Буттафуоко.
Нащо коханці вбивати дружину?
Мабуть, варто дещо змінити історію.
І справді, так.
Я ніколи...
Не думав її змінювати, бо вона...
Заснована на тому, що справді трапилось.
То Емі Фішер існує?
-Ще й як. -Можеш у це повірити? Він міф.
Ти мусиш за це взятися.
Я хочу тебе втішити, мені подобаються звуки роботів.
Але...
Я не можу співати про те, що я не відчуваю.
Ця американка закохана у старшого чоловіка,
відчайдушна, її життя таке пусте,
що вона готова на все, аби бути з ним.
Як я можу її зрозуміти?
Хороші новини: у мене завтра літак.
Погані новини:
я лечу через Естонію, потім Г'юстон, потім Ньюарк.
Люба, я рада, що ти тут. Ми всі раді.
-Гейлі. -Привіт.
Привіт.
Підеш зі мною на примірку?
На вашу примірку?
І, Маестро, мусиш знайти мені місце для співів.
Не у клітці.
Не у клітці?
Усе знайдемо. Знайдемо.
Шановний, вітаю...
Ви не проти були б зробити своє судно майданчиком для райської музики?
Що?
Інструментом...
...що поширює музику...
де може статися диво.
Чи витримає таке ця баржа?
На жаль, тут не чути відлуння струн моєї душі...
але я знайду таку, де буде чути.
-О Боже. Він тут. -Вітаю.
Ні, тут немає рецепції, нікого такого, я просто...
Вітаю. А можете сказати щось, аби довести,
що ви — це ви, що все це реальність?
Це ти Безликий?
Так, називайте мене Денні.
Дякувати богу.
Вітаю, з вами Томас Пембридж, який говорить із
студії Б, що у Брукліні.
Ми з Денні зараз працюємо над дечим оригінальним.
Дуже чекаю, що вийде.
-А з ким я розмовляю? -З моєю мамою.
-Вона вас обожнює. -Справді?
Ніякого акценту.
Передавай вітання.
Він передає вітання. Гадаю, вона плаче.
-Справді? -Я напишу, бувай.
Чоловіче, дякую дуже.
Для неї це важливо.
Вона ваша палка прихильниця.
Почула «Шосту симфонію» Малера у Сан-Франциско,
і немов стала іншою людиною.
Геть іншою людиною.
Ну, тоді гайда... Берімося за роботу?
-Так. -Я не знаю,
-як працювати. -Ні,
я поставив піаніно.
Є кілька напрацювань, фуга і все таке.
Ви не проти, якщо я спершу покажу вам, що в мене є?
Ні, зовсім ні.
Це моя пралка.
Я знав, що це помилка.
Можемо працювати над чимось іншим.
Я ще багато тут можу наміксувати.
Це грубуватий чорновик.
Грубуватий? Це язик моєї кішки грубуватий,
а оце?
Стриб-скок, ще один стрибок
через дупу Робокопа, от і все.
Ну що це таке?
Ти хочеш, аби я зіграв якусь стереотипну дурню,
якусь класику на додаток до цього.
Ти хочеш отаке?
-Ні, ні. -Ага, так і повірив.
Прошу, це жахливо. Не робіть цього.
-То що ти хочеш? -Гаразд.
Марсіани вже тут.
Як їх познайомити з Томасом Пембриджем?
Марсіани?
Гаразд. Здається, я втямив.
Так, ні, це справді...
Добре.
Можна трішки вище?
Тільки правою рукою?
Так, ага. А тепер ще раз,
але на октаву вище. Добре?
-На октаву? -На октаву вище.
Добре.
-Скажи, коли. -Вже.
Гаразд.
Так, так, це воно, так і продовжуємо.
-Стривай. -Уже все.
Тобто? Що все?
Це все, що мені треба. Тепер передамо це оркестрові.
Слухайте.
Так, це прекрасно.
Мені подобається.
Просто охрініти.
Вуу-хуу! О так. Чудова робота.
-Ану ще раз, ще раз. -Що?
Оце «Вуу-хуу!», ану, наробіть трохи шуму.
-Вуу-хуу! -О так. Вуу-хуу!
Вуу-хуу! Вітаємо на Землі, поганці!
Ти мусиш прийти.
Він хоче, аби я поїхав у Венецію, виступити з цим.
Калкан для пані.
Я трішки посуну калькулятор.
Так, перепрошую.
У нас небагато часу.
Скоро треба буде бронювати столики на трьох.
Ти, я і наш калькуляторний монстр.
Та ну тебе. Ідеальна відмовка, якщо хтось нас побачить.
Робота над бюджетом.
Дорогенька, що за параноя?
У цьому місті 9 мільйонів людей, яка ймовірність?
Не вірю, що... Привіт, Банні!
Глоріє, Томасе.
-Банні! -Вас не було на балеті.
Прекрасно. Я проплакала усю «Жизель».
Клер би це сподобалось.
Власне, балет їй не був до душі.
Але вона любила поплакати.
Ми тут, власне, трохи засиділися. Ділова вечеря.
Саме перевіряли, що там з річними внесками.
Суцільна робота.
До речі, я цього сезону не отримувала від тебе чек.
А кому б це я давала свої гроші? Тим із бульбашками?
Зустрінемось на виході, Глоріє.
Я піду до вбиральні.
-За мною, буде непомітно. -Чудова ідея.
О боже. Це чудово.
Що ти робиш?
Що? Десь у тебе тут телефон вібрує.
Так, так, це я.
Що я можу зробити...
-Так, пане мер. -Мер?
Гейлі, щодо Емі Фішер. Чому вона застрелила Мері Джо?
Я б краще застрелила Буттафуоко.
Ага, я теж. Насправді не знаю.
Ти не знаєш цієї історії?
Ні, гадаю, таке ставалося...
-Скажи мені... -Так?
Ти колись хотіла когось застрелити?
-Ні, ні. Я... -Ані на мить?
Ну, хіба що мого вчителя гри на гобої у восьмому класі. Він любив мене мацати.
То ти б вистрілила в голову чи в серце?
Дещо нижче.
Нижче? Я б теж.
Але не Емі Фішер.
Не Мері Фішер. Емі Фішер.
Франческо.
Ліонелю!
Алессандро!
Ох, я мріяв про цей день.
О Господи. Гаразд.
Не переживай, крокодил не кусається.
У першій же сцені «Чарівної флейти» ці гарні дівчата його вбивають.
Моя сукня з «Кавалера троянди».
Які спогади! Який успіх!
Обов'язково скуштуйте. Франческа робить лімончелло сама у своїй ванній.
Українська горілка.
-Гаразд. Будьмо! -Будьмо!
Дуже смачно.
Гаразд, а отут...
Треба трішки заколоти... Отак.
А потім... вжух!
І перед твоїм виходом воно злетить.
Як там Джеральдіна?
Ти не чула?
Ні.
Вона тепер бухгалтерка на державній роботі.
Яка трагедія...
Що мені робити?
Гейлі?
-Так? -Ходи сюди.
-Будеш моєю костюмеркою. -Буду ким?
Я не певен, що це хороша ідея.
Побудь тут, поки фестиваль.
Допоможеш мені, поговоримо про Емі Фішер,
а потім куплю тобі нормальний квиток до Нью-Йорка чи чого кращого.
Я не дуже в тому розбираюся,
ну, в Емі Фішер чи в костюмах.
Це лише кілька суконь для концерту.
Прошу тебе.
Якщо ти залишишся, мені буде не так самотньо.
Залишишся?
Ну, гаразд, добре.
Ліонелю.
Їй варто побачити всі костюми.
Отож, Франческа — це Алессандра.
Стефано — це ти.
Діва закінчує, і тоді...
Але тобі треба робити це в тиші.
Гаразд.
І вдвічі швидше.
Ліонелю.
Чув про арію Фішер?
Оту сучасну версію? Маю ідеальну сукню.
Яка краса!
Але це все не те.
Занадто вишукано.
Нам треба щось, що виглядає так, ніби воно на підлозі валялося.
-Гейлі. -Так?
Розкажи йому про Емі Фішер.
Гаразд. Словом...
Вона з Лонг-Айленду, вона юна і закохана у чоловіка.
І вона вистрелила його дружині в лице.
Що скажеш, Ліонелю?
Так, це нагадує юність. Трохи грубо.
Це про дівчину, яка геть не знає, хто вона така.
Алессандро?
Джої!
Джої Буттафуоко!
Чому ти хочеш поїхати додому і лишити мене одну?
Глянь на мене. Чому це має закінчуватись?
Ну, історія Емі Фішер доволі сумна.
Опера загалом доволі сумна.
І любов теж. Гейлі, глянь-но на мене.
Родріґо.
Ти довіряєш мені, Гейлі?
Так.
Чим я заслужив твою довіру?
Бо брехун з тебе ніякий!
Ти мене кохаєш?
Ще не знаю.
Я знаю, що ти мене кохаєш.
Гейлі.
Що?
О, слава Богу, Родріґо, я вже обдзвонила усіх у Венеції.
Стривай. Ти де? Що відбувається?
Я знаю, що ти не в захваті від нас.
Але телефонував мер і вимагав, аби ти прийшов на зустріч. Без адвокатів.
Я не хочу говорити про зустрічі, Глоріє.
Я хочу говорити про музику чи футбол. А ти?
А це і є про музику.
Треба показати, що ми об'єднані, бо фінансування нам не бачити.
Родріґо! Родріґо!
Ти мусиш прийти на цю зустріч, Родріґо! Мусиш!
Маестро.
-Привіт. -Ми дещо не закінчили.
Так, Алессандро, так.
-Я хочу... -Я теж хочу...
Зрозуміти Емі Фішер.
Але пізніше. Ми можемо.
Ходімо, порепетируємо.
Гримлять балки, будинок трясеться.
Грім гримить, і спалахує блискавка.
І ніч така темна,
Така темна,
Темна, як могила!
І все ж...
Не так давно любов палала у мені...