Моцарт у джунглях
«Пані Віндзор, голова комітету, в.о. виконавчого директора оркестру,
витратила понад 750 тисяч доларів
на ремонт свого власного офісу!»
І справді, усе погано.
Однак вони забули зазначити, що я витратила свої гроші.
Що ж, Глоріє, ми спробуємо
це спростувати.
Справді? Спростування на 23-й сторінці у секції міських новин?
Вибач, Глоріє, за ситуацію з «Нью-Йорк Пост»,
з Байбеном і цією напівзрадою.
Знаєш що, Крейґу?
Пора вчитися ставити на переможця.
І я хочу знати, хто це зробив.
Боже, я не знаю, звідки в нього стільки енергії.
Зі справжньою дитиною все набагато легше.
Дякую, що погодилися.
Та ви жартуєте?
Верглію, Крістофе, для мене честь бути хрещеним батьком.
Так, тому хотів принести це особисто.
Павеле, що там?
Майже закінчив.
Та-да!
Хочеш потримати?
Так, звісно.
Гаразд.
Може, ти більш втомлений, ніж ти думаєш, любий.
Ні-ні.
Я люблю Нью-Йоркський симфонічний, люблю.
Це наш дім.
Не хочу, щоб сталося щось погане.
Звісно. Ні-ні.
Ми зробимо все.
Ми зробимо все можливе, аби оркестр далі тримався на плаву.
Глянь-но сюди.
Радий знову побалакати.
Я сумував, Шерон.
Так, ніби сто років минуло з того часу,
як ми в концертній залі лизалися.
«Лизалися». Такий жахливий опис усього.
Я що, якась риба без почуттів?
Чого ти так зі мною говориш?
Едвард отам.
І як довго ти на Бібена працюєш?
Бібена?
Довше, ніж на тебе. Він неймовірний чоловік.
Справді? Неймовірний? У чому ж?
Він неймовірний у своїй неймовірності.
Скажи це мені просто в очі. Давай.
Він неймовірний у своїй неймовірності.
І де наш пан Неймовірність?
Шерон, яка погода в Пекіні у четвер?
Вдень 26, а ввечері 14.
Ньюфаундленд у силі?
Вирушаємо в Тетерборо через 15 хвилин.
Тітерборо.
- Тітерборо. - Я ж уже казав, ні?
Родріґо, чудово.
Пристебнися й залазь. Патрик поможе.
У тебе 14 хвилин. Бери оце.
Та хоч 15 хвилин дай.
Не люблю зустрічі тут.
Так, розумію.
- Лізьте, давайте. - Еге ж.
- Ти зі мною? - Ага.
Така собі ідея — лазити без страхівки.
Хіба що ти досвідчений альпініст, як-от я,
але й я підстраховуюсь, через низький рівень калію.
Я геть не досвідчений.
- Справді? - Так.
Але ж доліз до вершини своєї кар'єри.
Нью-Йоркський — не вершина кар'єри.
Зовсім ні. Але це щось, що я найбільше люблю.
- Справді? - Так.
Дивно ти це показуєш.
Плюєш у лице людям, що за це платять.
Людям. Я ніколи погано до людей не ставлюся.
А, ну корпорації — це ж не люди.
Знаєш що? Люди теж часом не дуже люди.
Гаразд. Я не зрозумів, але оркестр —
це зараз найважливіше. Хочеш, щоб я пішов?
Я звільнюся. Я піду. Тільки якщо...
Якщо?
Ти даси оркестру те, що вони хочуть.
П'ятирічний контракт.
І тоді ти підеш?
Так. Ти голосуєш за, я звільняюся. Без страйків.
Гаразд.
А умова про неконкуренцію на три роки?
Не хочу, аби ти пішов в інший оркестр
і виставив мене в поганому світлі.
Гаразд. Два роки і дев'ять місяців.
- Добре. - Гаразд.
- Еге ж. - Добре.
Може, хочеш мою машину помити?
- Це занадто. - Я жартую, братан.
Ми про все домовились.
- Добре. - Так, добре.
Ти в нормі?
Що ти робиш?
У чому річ? Бракує електролітів?
- Маестро? - Я ж казав тобі підстрахуватися.
От чорт. Ґантере, опусти мене.
- Маестро? - Шерон?
Ні, Шерон, не чіпай.
- Шерон. - Я тебе люблю.
Шерон?
Так?
Лізти вгору легше, аніж спускатися.
- Так, не крути головою. - Так.
Він марить.
На що це схоже?
На колискову?
- Але ритм нормальний? - Нормальний.
Розслабся, тобі треба полежати.
Було дуже гарно.
Наша домовленість?
Ти щось знаєш про прокляття?
- Ні. - Це ти.
Глоріє, я рада, що ти подзвонила.
Я подзвонила сказати одне.
Те, про що ми говорили, втратило актуальність.
Глоріє, не поспішай.
Ця стаття — це не моя ідея, присягаюся.
Мені байдуже, чия то була ідея.
Я віддала останні 20 років життя цьому оркестру.
Ви думаєте, що ви єдині живете й дихаєте музикою?
Це не так.
Послухай. Ми з тобою підемо
вип'ємо кави і все обговоримо.
Якщо питиму каву з тобою, то виллю тобі на голову.
Бувай.
А зараз я телефонуватиму членам комітету.
Гаразд.
Нахрін це все.
Це курвисько Бетті Креґдейл, певно, не жартує.
Ще й як не жартує.
Можна в неї повчитися.
Як бути безжальною.
Так, типу «я тебе зараз прикінчу».
- Так. - Вийшло непогано.
Словом, погрози — це не моє.
Та, мабуть, варто повчитися,
бо ти не поїдеш у срану Айову.
Я знаю.
Завжди є Ендрю Волш.
- Жеребець-віолончеліст? - Ага.
Могла би піти в його ансамбль.
Овва.
Може, солісткою стану.
Таке теж може бути.
Але є тільки двоє гобоїстів, які мають сольні кар'єри.
Це не скрипалі. Це інше.
А ти будеш третьою.
Будеш однією із них.
Підпиши тут, тут, а ось тут ініціали.
Гаразд.
Підписати документи.
Це все, чим я зараз займаюсь.
Ага.
Отож я підписую це, а ви даєте оркестру те, що вони хочуть.
- Так і є. - Гаразд.
Усе, готово. Твоя черга.
Перепрошую.
Отут, біля мого імені. І ще один.
І третій з ініціалами.
Так.
Господи, та перестань хлипати.
Зберіть позачергове засідання комітету.
Зробимо.
Скасуйте Гуанчжоу. Білок, грибна фрітата, соус табаско, а не?
Не тапатіо.
З тобою приємно мати справу.
Навзаєм, Бібене, навзаєм.
Я дуже радий, що все так склалося.
Виконай свою частину домовленості.
Як ні, то нічого не буде.
Я завжди все виконую.
Що робити?
Не знаю.
Схоже, я більше не диригент Нью-Йоркського симфонічного.
Усе.
Шерон.
Шерон, що не так? Чому ти плачеш, Шерон?
- Це несправедливо. - Я знаю.
Я знаю, що це несправедливо. Але хіба справедливо, що
Моцарт був Моцартом, а Сальєрі — Сальєрі?
Справедливо, що Бетховен втратив слух?
Він не чув.
Не чув «Дев'яту симфонію».
Це як узагалі?
Справедливо, що Малер приїхав у Нью-Йорк диригувати, й не зміг?
Він просто вмер! Вмер! Захворів і не зміг.
Він просто вмер! Умер!
Я знаю. Ви просто були найкращим диригентом нашого оркестру.
Дякую, Шерон.
І я так думаю.
Дякую, що ви прийшли на термінову зустріч
Виконавчого комітету Ради директорів.
Глоріє, дякую, що ти з нами.
Я скликала цю зустріч.
Ну, технічно. Заходь, Глоріє, сідай.
Вибач, якщо інтер'єр не дуже.
Ми негайно почнемо ремонт.
Хотіла би вибачитись перед членами комітету
за статтю в «Таймс». Вона не висвітлила всі факти.
Перепрошую. Які факти?
Там було так багато фактів.
Я ніколи не брала грошей оркестру для ремонтів в офісі.
Це все мої гроші.
І я пожертвувала на благо оркестру більше грошей,
ніж витратила на декор.
Минулого року ти пожертвувала десь одну восьму того, що й я.
- Вітаю. - Привіт.
Перепрошую. Літак запізно вилетів з Куби.
Радий бачити тебе, сідай.
Що ж, люди, нам треба проголосувати.
Гадаю, ця нещодавня стаття все змінює,
як і новина, якою я маю з вами поділитися.
Глоріє, я казав тобі, що наймати Родріґо де Соуза
було помилкою, але ж.
А він щойно підписав свою заяву про звільнення з посади
диригента й музичного директора.
- Стривай, що? - Подейкують, що хоче підлікуватися.
Тож, Глоріє, найняти Родріґо — це був твій протест, так?
Він провалився. Я також гадаю, що час повернути Томаса Пембриджа
на посаду диригента і музичного директора.
Думаєш, маестро повернеться?
Я говорив про це з ним. Він наче не проти.
І, повернувши Пембриджа,
зможемо відбудувати довіру до спонсорів.
З цими жахливими статтями
та адміністративно-творчим хаосом
пропоную, щоб ми прийняли зустрічну пропозицію оркестру.
І щоб почали пошуки
нового голови комітету.
І ці пошуки не мусять тривати довго.
Ти про себе, так?
Було би честю, якби це розглянули.
Що ж, якщо більше нема жодних коментарів,
тоді сім членів комітету можуть проголосувати.
Секундочку. Дозволите дещо додати?
Перш за все, Едварде, ти покидьок.
Не треба було тебе в комітет пускати.
По-друге, я знаю, що ти шантажував
Родріґо щодо звільнення.
Ну, це неправда,
- але попри те... - Попри те,
що я слухала тебе
оці останні місяці
і ти казав, що оркестр має розбудувати й берегти
ці внески, аби забезпечити своє майбутнє.
І я погоджуюся з тобою.
Я з радістю прийму вимоги оркестру,
але не ціною його майбутнього.
Це більше, аніж ти, чи я,
чи якийсь наш конкретний музикант,
чи великий — і я повторюю, — великий Родріґо де Соуза.
Тож зараз ми мусимо відхилити
вимоги оркестру.
І як голова комітету
я буду тільки рада передати свої повноваження
після того, як ми успішно
подолаємо цей нелегкий шлях.
І я таки думаю, що наступний голова комітету зараз у цій кімнаті.
Але, Едварде, ти ним станеш тільки через мій труп.
Тож голосуймо.
Так.
Що ж. Із семи членів із правом голосу
хто голосує за прийняття пропозиції оркестру?
Один, два, три.
Еріку, ти, певно, не почув.
Хто голосує проти?
Ти проти мене голосуєш?
Глорія дуже переконлива.
Стривай. Думаєш, ти будеш головою комітету?
Було би честю, якби мою кандидатуру розглянули. Через три роки.
Та що це таке? Я тебе сюди привів.
Твій тато був моїм дружбою.
- Господи, та ти дитя. - Вибач, Еде.
Ти щось занадто емоційний.
Павеле, відчини вже ті двері.
Вибачте, але це локаут.
Це локаут, тямите?
І тому вас не пустять всередину.
Але я приєднаюся до вашого страйку якнайшвидше.
- Там у шафках речі, агов! - О боже, це справді відбувається.
- Справді відбувається. - Ото покидьки.
- Де Синтія? - Де Ніна?
Так, де Ніна? Хто дасть їм жару?
Ось цього й прагнув наш комітет.
Нам що, не заплатять за цей виступ?
Не лише за виступ, придурку. Нам не заплатять більше взагалі.
Що за пригніченість?
Я не пригнічений.
Так, пригнічений.
Ми не можемо підкоритися їм лише через те, що...
Тихо!
Мені теж дуже прикро.
Але ми всі знали, що це може статись.
Та що ти кажеш! Де, в біса, Ніна?
Лиши її в спокої, Бетті. Вона старається.
Так, але все ж, де Ніна?
Я звільнила її.
- Що? - Не спитавши нас?
Знаєте, Ніна багато в чому мала рацію.
Але в одному все ж помилилась.
Вона думала, що ми діти.
Що ми не можемо самостійно приймати рішення.
Ми музиканти світового рівня.
Ми вибрали для себе цей шлях.
Ми обрали професію, з якою тяжко нашим стосункам
і нашим тілам,
яка потребує постійної практики й віддачі
і яку майже ніхто не може зрозуміти.
Це нелегке покликання, але я питаю вас тут і зараз,
скільки з вас обрали би щось інше?
Ми міцніші, ніж вони думають.
Вони думають, що ми — зграйка дивакуватих ексцентричних
слабодухих музикантів, а ми, бляха, справжні воїни.
І ми виграємо цю битву,
показавши їм, які ми міцні.
Ходімо за мною.
Нумо, ви чули її.
Нахрін, у мене в шафці важливі речі.
Я з вами!
Ходімо.
Мій дорогий оркестре,
я хотів бути вашим новим диригентом
з дня, коли став вашим колишнім диригентом.
Що там, в біса, відбувається?
Мішель Відповісти - Ігнорувати
Мішелю.
Маестро, комітет проголосував за локаут.
Що? Але Бібен...
Не вийшло. Ваша угода недійсна.
Стривай-но. Секундочку.
Секундочку. Чекай.
Я вже біжу.
Глянь. Я відредагувала фото оркестру
- за останні... - Класно, треба бігти.
- Оголосили локаут. - Що? Чорт!
Вони зараз ідуть, ходімо.
Бери камеру, ходімо!
Елізабет, це так епічно.
- Ще й як епічно. - Ага.
Елізабет, упіймала?
Будь тут, а я піду на інший бік.
Це так епічно.
О боже!
Гейлі Ратледж, зіркова гобоїстка на заміні
у Нью-Йоркському симфонічному, що ви про це думаєте?
Я зла. Будь ласка, перестань.
Ти що, інтерв'ю знімаєш чи що? Давай!
- Бувай! - Ходімо.
Покажіть там їм.
Сюди треба двох!
Схоже, що цей страйк дещо
не вписується у ваш шантаж.
Так, трошки викручує все.
Може, я сама погоджуся. Той Редж готує добрий омлет.
І чого ви така?
Ти про те, як я можу колег зрадити?
А як ти могла забрати моє соло?
Воно не ваше, воно Бетховена.
Ви й так мали травму.
Не тобі вирішувати, дорогенька.
Не звалюй на Бетховена. Знала, що робила.
Просто визнай це.
Гаразд. Якщо ви визнаєте, що ви повелися як свиня.
Так. Я повелася як свиня.
Тепер до роботи, у нас концерт.
Вітаю вас усіх.
Ми, мабуть, гратимемо без диригента,
тож, Воррене, зробиш нам ласку?
Ніхто не знає, що їх чекає,
але напруга наростає, поки оркестр приходить до тями,
мов поранений бик із мечем,
- що застряг у плечі... - Оркестре!
Привіт. Мій оркестре.
Це маестро. Ми маємо маестро.
- Маестро йде. - Дякую.
Маестро тут.
Маестро, якісь коментарі про локаут?
Так, лише один коментар.
Оркестр житиме.
Дякую вам усім.
Дуже гарно тут, правда?
Нам варто робити це частіше.
Перепрошую,
що у фойє не продається вино,
але, думаю, що ви знаєте, де його дістати.
Але, якщо що, ось там чоловік продає хот-доги.
Дорозі друзі, шановна родино. Це ваш оркестр.
Ми музиканти.
Цей оркестр складається із батьків, синів та дідів, матерів,
братів та сестер. Я ваш боржник.
Ви завжди були поруч.
Завжди.
І принаймні я
знайшов у вас свій дім.
Це мій дім.
Це наш дім.
Гаразд, тож...
Готові?
Він зробив це. Просто взяв і зробив це.
А що я наробила? Я мало не пожертвувала всім.
Ти зробила все, що могла. Як і ми всі.
А що, як я вбила те, що люблю найбільше?
Ти не можеш це вбити, люба.
Воно було задовго до нас
і буде задовго після нас.
- Гейлі! - Привіт.
Дякую, що вийшла.
- Звісно. - Ти кудись їдеш?
- Так. - Куди ще?
Їду в тур з Ендрю Волшем.
З Ендрю Волшем?
- Так. - Гейлі, ні.
Ендрю Волш не вартий
нічого, пов'язаного з тобою, взагалі.
У плані сексу, а в плані мистецтва — і поготів.
Я не спатиму з ним, не переживай.
Ну, він наполегливий.
Я думаю, зможу дати з ним раду.
Звісно, що можеш.
Ти відрізняєшся від інших, Гейлі.
Ніби троянда, що має більше колючок,
але все одно прекрасна.
- Ти теж відрізняєшся від інших. - Справді?
Мушу йти.
Гейлі, стривай.
- Ми можемо... - Та я не зараз їду в Європу.
- Тож... - Ні?
- Привіт! - Привіт, Гейлі.
- Маестро! - Так.
- Не очікував вас тут побачити. - Еге ж.
- Це все? - Так, це все.
Не маю багато спорядження.
Не біда. У будинку буде багато всього.
Гаразд.
Маестро, мої співчуття щодо локауту.
Мені теж шкода.
Ви були там, коли голосували?
Так, звісно.
Звісно, я голосував за оркестр,
але не склалося.
- Ти готова? - Так, готова.
- Був радий вас бачити. - Секундочку.
Бувай, Родріґо.
- І як сюди залізти? - Ти готова?
Ага.
Трохи підбішує.
- Правда? - Ні, це чудово.