Моцарт у джунглях
Томасе.
Клер.
Маю подарунок. Твої улюблені. Лілії.
Бузок.
Бузок. Так, звісно.
Підписав я чортові папери про розлучення.
Можливо, почнемо спочатку? Як друзі.
Томасе, я не зможу прочитати всю твою партируру.
Ні, я знаю. Це для мене, аби...
Полегшити муки чекання на вердикт
єдиної жінки, якій я довіряю.
- Заходь, я заварила чай. - Дякую.
Я якраз страшно пити хочу.
Одягни їх. Дивись, аби було зручно.
Так добре? Приготуйся.
Чути?
Добре.
Я трохи змінив початок. Ну, слухай.
Чуєш мене?
Кивни, якщо чуєш.
Томасе, я не можу вслухатися, коли ти говориш.
Коротко про наш шлюб.
- Спокійно. - Томасе.
Так, я знаю. «Сиди тихо, Томасе».
Гаразд, усе, мовчу. Слухай.
Що, тебе аж перекосило? Це духові?
Ні, ні. Ще ж не закінчилось.
Ти майже там. Потім усе зійдеться.
Отак красиво зійдеться.
Це від приємної втоми
чи від «Томасе, твоїй кар'єрі кінець»?
Клер?
Наші співчуття, маестро.
Так, дякую вам, я це ціную.
Так, маестро.
Дякую, що прийшли. Дякую.
Глоріє.
- Сумна подія. - Трагічна.
Клер була чудовою жінкою.
Еріку, що там з юанем відбувається?
Бог його знає.
Глоріє, мої співчуття.
Дякую. Вона була хорошою подругою нам усім та нашому оркестру.
Мішелю, певно, нам краще не їхати.
Але так буде правильно.
Звісно, що так буде правильно. Так, авжеж.
Тільки так можна буде
якось вигнати це з себе.
Маестро, оце прокляття...
Може, це психосоматика?
Звісно, психосоматика, Мішелю.
Як і все інше.
Я, ти, музика, усе, що ми відчуваємо.
Усе в голові. Психосоматика.
З вами цікаво, маестро.
Знаю, Мішелю, знаю.
З нами теж таке станеться. І незабаром.
- Смерть? - Майже. Нас заблокують.
Вияви яку повагу. Тут мертва пані лежить.
То вже не вона. Просто пуста посудина.
Так сумно.
Лови момент, бо наступного моменту вже не буде що ловити.
Боже, тут уся рада директорів.
Ми не можемо цього дозволити. Дати оркестрові померти.
Мусимо якось домовитись.
Чому ж тоді не пройдетеся
й не запросите їх на танець?
Привіт, Ніно.
Здивований, що ти тут.
Полюю на опозицію. Отам Дарт і юний Люк.
Питання, чи перейде він на темний бік,
чи підтримає нас.
Треба п'ять «за», аби нашу зустрічну пропозицію схвалили.
Це не неможливо.
Глорія нам співчуває і хоче того, що й ми.
Це одне «за».
- Знаємо, що думає Байбен. - Це точно.
Очевидне «проти».
Одне ймовірне «за», одне очевидне «проти».
А що там Ерік Вінкельштраус?
Думаю, що «за». Він дуже милий.
- Як це ти знаєш? - Знайома з ним.
І він дав мені свій номер.
Подзвони йому.
Може, скаже, за кого він.
Клер була зміюкою.
Але вона моя давня подруга.
Спокійно, Арлін.
Тепер ти моя давня подруга.
Ну, якщо в чомусь треба бути найстарішою,
то я рада, що це про нашу дружбу.
Вітаю.
Так.
Гаразд.
Вітаю. Я шукаю Ану Марію.
Мене звати Родріґо де Соуза.
Дякую.
- Ти змінився. - Ано Маріє?
Твої адвокати кажуть, що ти хочеш одружитися.
Еге ж.
Мене пообіцяли. Але не чоловікові.
Я хочу дати обітницю, Родріґо.
Я хочу залишити все позаду.
Гаразд.
Тобі не здається, що ти дещо драматизуєш?
Так, ми посварились. Та ми завжди можемо порозумітися.
Завжди можемо поговорити про це.
Чому все завжди про тебе, коханий?
Бо так є.
Ано Маріє, у Мексиці трапилося жахливе.
Ти закохався?
Ні, ні...
Мене прокляли.
А це не одне й те ж?
Ні. Тобто між нами — так.
Але між нормальними людьми — ні.
Це щось інше.
Маестро Рівера просив мене повернутися в Мексику, зайняти його місце.
- Ти погодився? - Ні.
- Чорт, звісно, що ні. - Я знаю.
Ти не можеш полишити сцену.
Я починаю це приймати, так.
Але тут щось ще.
Думаю, це про пошуки свого місця.
І мого теж.
Відпустиш мене?
Підпишись отут, любий.
Щоб я могла вийти заміж за когось кращого, ніж ми.
Хтось кращий, ніж ми? Такого не буває.
Буває.
Гаразд, дай мені ручку.
Ано Маріє, ми щось поспішаємо з цим.
Унизу й на третій сторінці.
Гаразд.
Гарно пахнеш.
Дуже гарно пахнеш.
У тебе кров.
Так, у мене щось із вухом.
Ні, у тебе щось із душею.
Навіщо ти таке кажеш?
Бо я бажаю тобі того, що сама маю.
Щоб ти присвятив себе чомусь більшому,
величнішому, аніж ти сам.
Ні, ні. Я постійно присвячую себе музиці.
Я присвячую себе музиці.
Так.
Ще остання сторінка.
Так.
Гаразд.
Це просто документ, просто папірець.
Вітання всім. Дякую, що прийшли.
Приємно бачити тут так багато друзів Клер.
І приємно бачити, що мій оркестр теж
підтримує мене. Дякую вам усім.
Знаєте, Клер Пембридж була люблячою дружиною
і турботливою подругою.
Вона завжди в мене вірила,
навіть коли я сам у себе не вірив.
Я намагався виправдати її найсміливіші очікування
щодо моїх кар'єрних перспектив.
І поки я ліз з вершини на вершину,
Клер була поруч, вдихаючи той розріджений кисень.
Вона завжди хотіла, аби я написав величну симфонію.
І, на превеликий жаль,
це було останнім, що вона почула у своєму житті.
І тепер вона її і тільки її.
Можливо, вона поділиться нею з ангелами.
Похована зі знаряддям зброї.
- Для тебе. - Ні.
Це остання скрипка, на якій я, Ана Марія, коли-небудь заграю.
Ні-ні.
Ні.
Ці струни зіткані з мого волосся та кишок котів.
Ано Маріє, це твоє серце.
Це додаток до твого тіла.
Це ти, це музика.
Музика не може так просто випаруватись, її не забереш. Розумієш?
Я не прийму її.
Ну, тоді я поки берегтиму її.
Ніколи не знаєш.
Дякую, любове моя.
Дякую.
На себе дивися, сестро Фредеріко!
Прощавай, любове моя.
Ано Маріє, скоро побачимось.
Бувай.
- Мішелю. - Маестро, як усе було?
Я підписав той папірець. Усього лише папірець, так.
Але думаю, що тепер я можу позбутися...
- Прокляття? - Так.
Це чудово.
Чорт, це що, мертва пташка?
Стривай-но.
- Маестро? - Стривай.
Ану в машину, хутко.
- Гаразд, ходімо. - Не озирайся.
От чорт!
Що?
Це на кожному кроці.
Брудна стаття про вимоги наших митців.
«Ви жадібні до грошей музиканти, що купаються в розкошах».
Це Крістоф!
Гарненький «порш».
Крістофе! Ти коли собі його прикупив?
Та це «порш» нашої подруги Ванди.
Вергу, глянь-но.
Це було у тебе в інстаграмі?
Та ж у мене десь 30 підписників.
Як ти посмів?
Не розумію, про що ви.
Ти тупе сито. Ти злив умови перемовин.
І фото онлайн?
- Ми були змушені. - Ми?
Що ж це за «ми»? Хто це вигадав?
Ми погано виглядаємо в очах преси. Едвард сказав...
Байбен?
Глоріє, ти знаєш, що я тебе люблю.
Але думаєш, що майбутнє за Байбеном?
Це брудні справи, ви таким не займаєтеся.
Співчуваю вашій втраті.
Дякую.
Мої співчуття.
Клер була...
Давай без цієї хріні. Ти її майже не знав.
Просто надішли мені листівку.
І лиши мене наодинці з думками.
Вибачте. Я перегнув палицю.
Може, зараз не найкращий час про це згадувати,
та подумайте над тим, щоб знову взяти до рук диригентську паличку.
Ваш оркестр чекає.
Я люблю Нью-Йоркський симфонічний.
Це, може, єдине, що я справді любив.
Тоді поверніться. Ще трішки — і я...
я розчищу палубу,
і капітан зможе повернутись на борт.
І гордо стояти на палубі.
Едварде, та нахріна я вам здався?
Бо ви граєте музику, яку ми хочемо чути.
А ще ви нагадуєте мені мого батька.
Та й ви даєте собі раду з меценатами.
А Родріґо нагадує мені зведеного брата.
Справді? Він був мексиканцем?
Ні. Але він був нахабним шмаркачем.
Між іншим, я помітив, що ваш братан
навіть не прийшов віддати шану.
Залишу вас наодинці з думками.
Маестро. Перепрошую, що не встиг.
Мої щирі співчуття, брате.
Прощатися — завжди найтяжче.
Я знаю, що ти й не збирався диригувати мою симфонію.
Не думайте про те. У вас так багато всього зараз...
Я ні про що більше й не думав.
З нею вже все. Вона похована.
Сьогодні був подвійний похорон.
Я хочу від тебе лише панегірик.
Дивіться, вона...
Вона не ідеальна. На трієчку.
У неї гарна структура, такий скелет.
Ефектна архітектура.
Усе добре наростає.
Майстерно. Добре побудовано.
Але треба творити щось погане...
аби зрештою вийшло щось хороше.
Я не маю часу на щось погане.
Не кажіть так. У вас іще повно часу.
Кумедно. Клер теж так думала.
Бляха, Ерік Вінкелштін нічогенький.
Штраус! Чому ти така здивована?
Чорне чи синє?
А де краще декольте?
Йдеш на побачення з венчурним інвестором,
що би то не означало,
сподіваючись вивідати
важливу для юридичних цілей інформацію.
Це щось із «Дітей шпигунів».
Чекай, він написав?
«Дуже чекаю вечора».
Без смайликів та емоджі?
Він дорослий чоловік чи що.
Черевики чи туфлі?
Звісно, що туфлі.
Готово.
Майже. Нам треба щось, аби його довести.
Трішки малайзійських парфумів?
А як щодо...
цих?
Не дуже?
Ні, вони класні, просто це...
трохи не те, у чому я тебе уявляю.
Це сімейна реліквія від бабусі Родріґо.
Гейлі Ратледж. Що ж це ти хочеш мені цим сказати?
Чому не сказала раніше?
Я... Я не знаю. Вилетіло з голови.
Нам треба багато про що поговорити.
- Ну? - Що ну?
Сподіваємось, що тому Еріку
сподобаються сережки бабусі Родріґо.
- Дякую. - І вам.
Має ноги?
Довгі ноги.
Нічого не про вино, тож...
Я теж. Але я чув, що якщо воно має ноги, то це добре.
Напевно, так багато про що можна сказати.
Окрім змій.
- Це було погано. - І добре теж.
Перепрошую.
Та все в нормі.
Я радий, що ти подзвонила.
Хотів з тобою поговорити в церкві.
Але не знав, чи є етикет для флірту на похороні.
Загалом, після Дня праці це не дуже,
але раніше може бути.
Гаразд.
Не можу перестати думати
про дещо з часу вечірки у Глорії.
- Про що? - Про іспанську.
Я мушу її вивчити, мушу знати.
Навіщо?
Так зачарувати всіх у кімнаті,
Родріґо тоді так і зробив.
- Так, він це вміє. - Ага.
Як там Мексика, до речі?
Звідки ти знаєш?
Ну, я ж у комітеті. У нас усюди шпигуни.
Усюди.
Ти була в Аргентині 5-го, в Уругваї 7-го, Венесуела, Чилі...
Я знаю кожнісінький рух оркестру за минулий місяць,
бо це у вас на сайті.
Можна просто зайти й подивитись. Непогано.
О боже, вибач. Мені так соромно.
Усе гаразд, не на мене.
Вибач.
Гаразд.
Радий, що ти зробила перший крок.
Переважно вино на стіл розливаю я.
- Дякую дуже. - Ідеальний момент.
Можемо хоча б чайові розділити?
- То це правда? - Що?
Музики ростуть у домівках,
де просто валяються музичні інструменти?
Ні, переважно
ми всі ростемо на самоті
і ніколи не розважаємось.
Тож професійна гобоїстка
і задрот мають більше спільного,
ніж здається?
Цілком логічно.
Ми хоча би випили багато довгоногого вина.
Так, і...
Сьогодні було весело.
І мені.
Це ніби грім з ясного неба,
але через місяць ми з друзями їдемо в Монтану кататись на лижах.
От якби й ти поїхала.
Зарано?
Ні, я б хотіла, але...
Я на заміні в оркестрі, і...
Я ніби швидка гобойна допомога.
Тож я не зможу.
Що?
Може, тобі й випаде трохи вільного часу.
Тобто?
Вибач, не хотів говорити про роботу на побаченні.
Але ти, певне, здогадувалась, що так буде?
Так, не будемо про це говорити.
Може, не будемо говорити взагалі.
О так.
Непоганий вечір, еге ж?
А що, як ми...
Творчий керівник Юрій Лаховський к буде?