Моцарт у джунглях
Пане Пембридж?
Тихіше.
Як долетіли?
Ви про що саме? Про години на злітній смузі в Ньюарку
чи про нічку на мармуровій підлозі в Г'юстоні?
Доброго ранку, люба. Ти виспалась?
Як принцеса.
А звучало не так.
Я що, хропіла?
Ніби маленька білочка, що в мене колись була.
Ніби...
Так соромно.
Ти чого, ти така мила. Просто неймовірна.
А ти — чудова несподіванка.
Але, певно, мусиш іти, поки тебе ніхто не побачив.
Але якщо я така чудова несподіванка, то нащо мені вислизати з твоєї кімнати,
ніби селянину, що тікає з дачі свого пана?
Це просто смішно. О боже! Ховайся під ліжко!
Глоріє, я дорослий чоловік. Я не лізтиму туди.
Тоді в шафу.
- Добре. - Нумо ж.
Ми про це пізніше поговоримо. Гаразд?
Добре. Йду.
Томасе, нарешті.
Скажи це готелю, бляха. Вони віддали мою кляту кімнату.
Я не мився, не спав
і нормально не їв за останні 48 годин.
Я просто вимучений.
І до того всього, вони ще й мою валізу загубили.
Вибач, люба, ти не проти,
якщо я п'ять хвилиночок подрімаю?
- Я не... Я такий втомлений. - Так, тобі варто відпочити.
Набирайся сил, бо наша зустріч з Дельґадо через три години.
- Ну... - Ага.
Не личить змушувати мільярдера чекати.
Ні.
- Не забудь мене розбудити. - Не забуду.
Агов, зустрічаємось у фойє о 18.30.
- На таксі. - Чекаю з нетерпінням.
- Маестро. - Гейлі.
- Чудова гра. - Дякую.
Чудово, та не злагоджено.
Не злагоджено.
Бобе, добре, що ти не їв ті тако.
Це теж не надто злагоджено. Ді Ді, як ся маєш?
Іду в музей Фріди Кало.
Та пані якісь дива виробляла.
І парком не забудь прогулятися.
- О, як ви там? - Усе гаразд, ага...
Хочеш послухати план на сьогодні?
Так, Гейлі, розповідай.
Спершу пресконференція до 11.00.
Потім фотосет з пані Канкун.
- Гейлі, це пані Канкун? - Ага.
Потім важлива зустріч з Хуаном Дельґадо.
А опісля...
Боже, я аж злякався.
Дякую вам усім, дякую.
А потім зустріч з футбольним клубом «Пумас».
Моя команда.
І ще вечеря з мером.
Верглію, здоров. Гейлі, знаєш, як розсмішити Бога?
Полоскотати його.
Ні, його це не бере.
Це всі знають. Ходімо, покажу.
Ходімо, давай.
- Гейлі, гайда. - Що, куди ти йдеш?
Я серйозно, Гейлі.
Ми сідаємо в автобус?
Добре, так.
Гайда, Гейлі, ходи.
Гейлі, ти побачила лише вершину айсберга.
А Мексика — це красива величезна країна.
Дуже багата, дуже відкрита і така суперечлива.
Повна міфів і дивовижний історій.
Ти оціниш.
От глянь, оце товстунчик, наприклад, —
це Тлалок, бог дощу.
Він нагадує мені одного бога з моєї країни.
Великого Губку Боба.
Приємно бачити твою усмішку.
Та я часто всміхаюсь.
Ні, ти останнім часом якась насуплена.
Та це я винен, я знаю. Я тебе дуже навантажую.
Але сьогодні я відвезу тебе в особливе місце.
Куди?
Додому.
І як там моя улюблена юристка?
А в тебе що, мандрівнице?
Чесно кажучи, хочу додому.
До тебе. Але вчорашній концерт був чудовий.
Знаю.
Латинські ритми. Ти всіх вразила.
Я весь час усміхалася.
Ой, та про що ти говориш.
Я там була.
Що ти робиш в обід?
Куди, в біса, Родріґо дівся?
Терпіння, Глоріє. Нелегко бути королем.
Думаю, я ще в спортивках сьогодні походжу.
Верглій бачив, як він з Гейлі
виходив з готелю ще годину тому.
- Вони сіли в автобус. - Супер!
Не страшно, будемо вдвох, крихітко.
Давай, ходімо. Як у старі-добрі часи.
- Вітаю. - Вітаємо, пані Віндзор.
- Сюди. - Чудово.
- О боже. - Ходімо, Томасе.
Не думаєте, що нас тут уб'ють, ні?
Сеньйоро, куди ви нас ведете?
Пан Дельґадо буде за хвилинку, пані.
Маестро був занадто зайнятий? Дуже шкода.
Передавав свої вибачення.
Особисті справи.
Звісно. І як її звати?
Ви знаєте маестро.
Дякую вам, Хуане, за цю зустріч.
І, звісно, ми маємо для вас пропозицію.
Чудова країна, еге ж?
У Теда Тернера тут 800 тисяч гектарів.
Не мільйон, як у мене, але все ж.
Відвези нас до заповідника.
Бачите, що там унизу?
А у нас є вибір?
Ось там я створюю
найбільший заповідник дикої природи у світі.
Це моя гордість і радість.
Ви називаєте їх мустангами.
Дикі коні.
Не змогли забрати мене.
Любите The Stones?
Вони грали на 15-літті моєї доньки.
Ну, Мік лише грався на моєму весіллі з подружками нареченої.
Точно трохи насолоди перепало.
Не хочу вас перебивати,
але всім відомо, що «МексіМундіаль»
планує вийти на американський ринок.
І якщо ви би хотіли
викупити назву нашого нового симфонічного залу,
це би створило вельми прибуткову синергію двох наших брендів.
Так, авжеж. Це звучить дуже практично.
Мої маркетологи будуть задоволені.
Так, звісно.
Та й можливість взаємного просування...
Глоріє, благаю, зупинися.
Годі, поки не пізно.
І справді: диким коням потрібен прихисток,
але диким митцям також.
Бах, Бетховен, Моцарт — усі вони, звісно, генії.
Але їм потрібні були далекоглядні люди,
аби показати цілому світові їхню геніальність.
Ви не проти, якщо я під'єднаю це?
Розумієте, ви не купуєте якісь права
на якесь спільне просування.
Ви робите це, аби музика жила.
«Богема».
«Богема». Краса.
І ваше ім'я має зайняти своє місце
серед найвеличніших меценатів в історії.
Імператор Франц Йозеф, Козімо Медічі,
Хуан Луїс Дельґадо.
Хуан Луїс Медічі. Звучить.
Це, бляха, ідеально.
Ви трохи божевільні, Пембруку.
Я Пембридж, але...
Так. Немов слабий на голову.
Знаєте що?
Творімо цю чудову музику разом.
Так.
Я думала, що ти ріс із Ману в Мехіко.
Так, я ріс із Ману.
Але ми так часто робили якусь шкоду,
що мої батьки відправляли мене сюди, до бабусі.
Вона ще жива?
Ще й як.
Вона неймовірно жива. Ага, ось вони.
- Така краса. - Тобі подобається?
Так, ніби з іншого століття.
Тут нічого не змінилося за роки.
Агов!
Ви гляньте, хто тут.
Бабусю, як ви?
Ой синку!
Ти коли приїхав? І мене не попередив.
О, та я мусив утекти від оркестру.
- Розбишако... - Мала бути конференція...
О, це Гейлі, моя подруга з оркестру.
Моя бабуся Ґрасієла.
Забракло вихованості, аби сказати про свій приїзд.
Так, забракло.
Геть забракло.
- Непогано виглядаєш. - Так?
- Трохи захудий. - То правда.
То нічого, я вас обох нагодую.
Бабусю, це пралка, яку я подарував?
Так.
А чого вона досі в коробці? Вона ж так заощаджує час.
Синку, та що я робитиму з часом?
Тим більше, я люблю запах одягу, який висить на мотузці.
От якби ж ми приїхали сюди перед виступом.
Чому?
Тоді б я зіграла інакше.
Краще? Ще краще?
Гейлі, дорогенька,
зможете піти на ринок
і купити нам гарний шмат яловичини,
цибулину чи дві, й кілька авокадо?
Не дозволяй йому вибирати.
ГОТЕЛЬ ІЗАБЕЛЬ
Можна вас щось запитати?
Зваблювати голову комітету —
це стандартна процедура в перемовинах?
Чесно, такого ніколи не було.
Не віриш?
Ну, не знаю. Це ти кожен свій крок продумуєш.
- Що не є критикою. - Маєш рацію.
Переважно я все добре розумію.
Але з тобою чомусь хочеться імпровізувати.
Бобе, привіт. Якраз збиралася дзвонити.
Я у фойє, трохи зарано, знаю,
приходь, як будеш готова, не поспішай.
Мені щось зле, я краще полежу.
Але ти йди. Бери Ді Ді, повеселіться.
Я не піду без тебе, Син. Я навіть не фанат мексиканської їжі.
Я знаю, пробач.
Наступного разу?
- Одужуй. - Гарного вечора.
Почуваюся жахливо. Він забронював таке класне місце,
а тепер навіть не піде.
- Яке? - «Лімо»...
- «Лімоснерос»? - Ага.
Та там має бути офігезно.
Ми не можемо це пропустити.
Будьмо!
Усе було як колись, Томасе.
Ти був на висоті.
Лев узимку, та й усе, дорога моя.
Але дякую, я це дуже ціную.
Секундочку, я зараз повернуся.
Ми тільки-но сіли.
Біжу у вбиральню.
Припудрити носик?
Гарна дупця.
Агов, Боббі, ходи сюди.
Павеле, ти не бачиш, що я зайнята?
Ага, зі стариганом.
Я думав, ми проведемо вечір разом.
- Так і буде. - Так?
Ми з Томасом просто святкуємо свою перемогу.
Ми вмовили Дельґадо.
Чудово ж!
Тоді я приєднаюсь.
Ага.
Вибач, що я не багатенький меценат
чи колишній диригент-розпусник, з яким ти фліртуєш заради грошей чи впливу.
Тільки не починай про класовість.
У своїй країні я інженер-біохімік.
Павеле...
Не треба слів.
Знаєш, саме тут
я колись зустрів маестро Ріверу. Отут.
- На ринку? - Еге ж.
Я приходив сюди грати з друзями...
І ми... Словом, якийсь чувак підходить і каже, що має музичну школу.
«Вам цікаво?». А тоді почав говорити про Моцарта,
і якось так склалося.
Ні.
Скільки їх треба?
Ти не вмієш авокадо вибирати?
Гейлі, серйозно?
Мусиш... Ну, візьми оце.
Треба потягнути тут, і якщо воно зелене — то стигле.
А тоді що?
А тоді купуєш і їси його.
- А тоді? - Тоді...
Страх як смачно. Дуже дякую.
Нема за що.
Ми приберемо?
Що таке, Ґрасієло?
- Стривайте. - Щось не так?
Нічого.
Ні, ні.
Каже, що нічого, але то завжди щось.
Ворожить на кавовій гущі.
Як мене зіб'є автобус,
то краще хай не каже.
Я бачу між вами зв'язок.
Зв'язок?
Звісно, що тут є зв'язок.
Ми друзі й колеги.
Ні, тут більше.
Я бачу пристрасть...
злість...
непорозуміння...
і любов теж,
але не одразу. Колись...
Я бачу дітей!
- Гейлі. - Ага.
Вона... Вона багато що сказала.
Що є любов, і непорозуміння, і пристрасть до музики,
і тому в нас буде велика кар'єра.
А надто в тебе. Без сумніву.
- Так, чудово. - Ага, так.
Ні, ні. Дякую вам дуже, але вони занадто гарні.
Залиште собі.
Вони завжди тобі належали.
Колись ти зрозумієш.
Дякую.
- Дякую. - Нема за що.
Я хотів грати на валторні,
але мама думала, що мої легені розірвуться,
тож купила мені флейту-піколо, а далі сам знаєш.
То це мама тобі купила?
Знаю.
Ми понад десять років разом працювали, й ні разу не зависали десь удвох.
Чому мексиканська їжа набагато смачніша в Мексиці?
От чорт.
Як незручно.
Незручно, ха.
Дякую, хоч не кажеш, що це не те, що я подумав.
Я думав, що ти в ліжку.
- Я була. - Вона була.
У ліжку, ви обидві...
Що ж, друзяко, ми ще ті піколо-брати.
Синті, можна тебе?
- Так, звісно. - Дякую.
Перепрошую, пані юристко.
Як би то описати нас із вами, пане Пембридж?
І відколи?
Кілька тижнів, ще до туру.
Це ніяк з тобою не пов'язано.
Ще й як пов'язано. Вона веде перемовини.
Вона має нас представляти, а не спати з начальницею.
Хіба ти сама не знаєш?
Я не на лекції, Бобе.
Я розумію. Тобі нема до мене діла.
Ходімо, Томасе, знайдемо собі інше місце.
Серед усіх такерій та міст світу цього.
- Ходи сюди. - Гаразд.
Ночуватимеш тут, добре?
- Дякую. - Так.
Так цікаво, що твоя кімната схожа на мою. Ну, в дитинстві.
Справді?
Тільки без футболу.
У мене були «Бекстріт Бойз» і ще фігурка Шопена, тож...
А чого ти очікувала?
Не знаю. Чогось крутішого?
Гейлі, мушу розбити твої ілюзії.
Я такий же ботан, як і ти.
Що тут відбувається?
Що ви робите?
Не в моєму будинку!
І не перед Ісусом!
Йой.
Бабусю, будь ласка.
Гуща сказала, ще нескоро.
Мені все одно, йди геть.
Ми просто друзі, нічого не було.
Ми просто друзі.
Ага, так.
Ото дитя диявола.
І я не жартую.
Добраніч.
Багато що змінилося.
Ми багато що покращили,
переважно завдяки пожертвам.
І пожертви дуже допомогли дещо змінити це місце.
Є пральна машина з сушаркою.
Так? Хоч хтось це оцінив.
І моя кімната.
Цілком перепланована.
Нова бібліотека, нове ліжко, телевізор.
Дуже затишно, чи не так, Гейлі?
Дуже затишно.
Наша групка дітей — ніби зграя горобців,
які разом ростуть і літають
в ідеальній гармонії.
Вони чекають на тебе.
Вони чекають на появу свого юного короля.
Цей концерт ми виконуємо щотижня.
Ходімо, ось наша ложа.
Якщо я не помиляюся,
то це те місце, де ти вперше диригував.
Як я міг забути?
Їх би втішило,
якби ти зробив це знову.
Ні, ні.
Будь ласка.
Ні, маестро, ні.
Будь ласка.
Шановні колеги,
не змушуйте мене червоніти перед маестро.
Спершу 24-й такт.
- Чудово! - Дякую, маестро.
Маестро.
Цей оркестр божевільний.
Ваша робота з дітьми вражає.
- Дякую. - Вони чудово звучать.
Дякую.
Але я вже дуже втомлений.
Стає все важче, я більше не можу це робити.
Я вже старий.
- Ні, ви юний духом. - З кожним днем старію,
і моє тіло теж.
Ні, не насправді. Гаразд, добре.
Я хочу, щоб ти був моїм спадкоємцем. Я про все домовився.
Я...
Це все твоє.
Твоє.
Маестро, ця пропозиція — це честь для мене, але...
Але це не пропозиція, Родріґо.
Це не пропозиція.
Не кажіть такого.
Це таїнство, яке ти мусиш виконати, розумієш?
Я хочу, щоб ти підняв диригентську паличку,
яка випадає з моєї руки.
Але, маестро...
Я не можу, у мене оркестр. Я їм потрібен.
Гейлі там одна з наймолодших.
Я їй потрібен. І...
У тебе свята відповідальність.
Яку я прийняв у дитинстві.
Ти й досі дитина, лише з іншими бажаннями.
Ти мені потрібен.
Завжди був.
Я тебе навчав.
Знаєш що?
Я бачу, що це не має сенсу.
Ти розбив мені серце.
Діти.
Юні мої учні.
Ніколи не будьте, як цей чоловік.
Ти вбив мене.
Я тебе проклинаю.
Агов, Гейлі.
Мені шкода.
Що таке?
Пані та панове,
вітаємо вас на рейсі 115 Американських авіаліній.
Це прямий переліт до Нью-Йорка,
до аеропорту Кеннеді. Ми незабаром відлітаємо.
- Гейлі. - Привіт.
Ти як?
Добре, трохи втомлена, але...
Ага. Бо я ніби щось підхопив.
Щось тут ніби тисне.
Мені шкода, що так все склалося з маестро.
Ой, то було жахливо, правда? Кепсько так.
Ага.
А той візит до моєї бабусі?
До моєї дитячої кімнати?
Так.
Де повно постерів, ми стелили ліжко.
Так, я пам'ятаю. Це сталося. Це ж не справжнє життя.
А ще я зрозуміла, що перекладач з тебе не дуже.
Ти зрозуміла, що моя бабуся казала?
Так, два роки іспанської в школі не минули марно.
- То виявляється... - Гейлі.
- Нічого страшного, батьку моїх дітей. - Знаю...
До того, якщо вірити кавовій гущі, ще далеко.
- Перепрошую, пане. - Так?
- Пане? - Так?
Поверніться на місце.
Дякую.
Добре, Гейлі, побачимось.
- До зустрічі. - Гаразд.
Я знайшла у відділі мистецтв.
Краса. Гарне фото.
Ой, це все. Агов, хороші відгуки, чоловіче.
Справді?
Так, гляньте, що тут.
Еге ж. А це ресторан...
Творчий керівник Юрій Лаховський ловіче.