Bravo! Bravo!
Jag ser att du har jobbat på din molto sul ponticello.
Och jag ser att du har jobbat på några muffins.
Warren, din musik är ännu smidigare
än när jag sist såg dig.
Tack. Jag har fokuserat mycket på min bågteknik.
Det syns. Och Dee Dee,
du spelar som en skäggig tsunami.
Jag har mycket otämjt ursinne.
Bob. Hur kan du vara i så bra form?
Hundra situps om dagen.
Det är så man gör.
Jag vill inte att alla är alltför nöjda med sig själva.
Jag ber om ursäkt, maestro.
Mina herrar, jag tar tillbaka allt jag precis sa.
Men får jag säga, sir,
att ditt framförande ikväll var magnifikt.
Tack, Andrew.
Jag är så glad att du sätter
fin ny färg på den här gamla farkosten.
-Du vet hur det är. Jag menar... -Jag vet.
När jag sa nej till Helsingfors...
Bra framförande, allihop.
-Maestro. -Michel, vad...
-Din favorit. -Va? Nej.
Jag vet inte vad du håller på med, Michel.
-Jag gillar inte kakor. -De ser jättegoda ut.
Får jag?
-Varsågod. -Jag...
Jag hoppas att de inte svalnade för mycket...
-Mycket goda. -Ja?
-Du vet inte vad du missar. -Kanske. Ja. Men det är okej.
Jag ska göra några eftershow-pilates.
Bara för att få spänningarna att lätta.
Hej då, Andrew. Tack så mycket. Ciao. Hej då.
-Varför pilates? -Jag ska inte...
-Hej. -Hej där.
-Du är Hailey Rutledge, eller hur? -Ja.
-Jag är Andrew Walsh. -Jag vet.
Jag har ett piratband
av när du spelar Bachs cellosviter i Dresden.
Jag minns den konserten.
Och östtyskarna med sin urtextfetisch.
-Ja. -Tror du att jag kan få
höra den inspelningen nån gång?
Ja. Jag kan säkert hitta ett sätt att ge den till dig, så...
-Hej. -Hej.
Det tror jag att du kan.
-Cynth. -Andrew.
Så fint att se dig. Du ser strålande ut.
Herregud, se på dig.
Hur länge sen är det? Allt för länge. Tre år?
Jag tror att jag såg dig i november.
Hur som helst är det riktigt fint att få spela med dig igen.
Jag presenterade mig precis för Hailey här.
Det visar sig att hennes bild finns på affischen där ute.
Hon verkar vara New Yorks symfoniorkesters nya ansikte.
Nej. De gjorde bara det
för att slippa betala en bildbyrå.
Bra drag. En vacker flicka som älskar Bach.
De vet vad de gör.
PR-avdelningen sexar upp hela operationen.
Jag är inte säker på att det är så de skulle säga.
Det här är kanske lite framfusigt,
men vill nån av er komma med för att se Lang Lang spela ikväll?
-Cyn, för gammal vänskaps skull? -Jag kan inte.
Hailey, för ny vänskaps skull?
Det låter toppen. Men...
Jag har ett möte med desperata välgörare
längre ner i korridoren.
"Sjostakovitj." Ett så lustigt ord.
Men jag har bara 15 minuter.
Så om du vill komma med, och det borde du,
så blir det kul.
Hon ser bra ut.
Vi föds,
vi beslutar att bli musiker,
vi tar ett instrument och sen växer vi upp och hamnar...
-Hon är verkligen vacker. -Ja.
Riktigt vacker.
Jag har toapapper till huset.
Vad bra.
Är du på väg till välgörenhetsgalan?
Nej, jag har varit på fyra av dem den här veckan.
Jag ska se på en sen film.
-Bra. -Rensa tankarna.
Du då?
Nej, jag... Jag vet inte.
En sån dag, du vet? Vi ses hemma.
-Okej. -Okej.
Så att du vet,
finns det extra toalettpapper under handfatet.
Okej.
Där är en man som kan behöva skjuts.
-Hej, maestro, -Kom.
-Du vet... -Jag lovar,
jag ska inte prata om min symfoni. På min scoutheder.
Var ska jag sätta cykeln?
Två maestror i baksätet av en limousin.
Låter som början på ett episkt skämt.
-Andrew. -Tack så mycket, mrs Blonsters.
Det är välgörare som du som ger min musik ett hem.
-Det är din hängivenhet... -Ursäkta att jag avbryter,
men den här mannen måste genast till en fotografering.
Ms Rutledge, jag tyckte att jag sa att du aldrig ska avbryta mig
om jag pratar med två eller fler vackra kvinnor.
Jag förstår, men det är en nödsituation med fotograferingen, så...
-Ja. -Nödsituation.
Jag är så ledsen, mrs Blonsters.
-Ska vi? -Naturligtvis.
-Bonsoir. -Sköt om dig.
Vad spelar Lang Lang?
Jag tror att du blir förvånad över vad han spelar.
-Hej, hur är det, min vän? -Hej, läget? Andrew, min vän!
Det var så länge sen, Lang Lang. Hur mår du?
-Det är bra. -Ja.
-Hur gick det ikväll? Allting bra? -Utmärkt.
Hur går det för min polare Rodrigo?
Han sätter det. Han gör om hela stället.
Det är ett nöje att få presentera limmet bakom alltihop,
Hailey Rutledge, en briljant oboespelare.
-Ett nöje att få träffa dig, Hailey. -Detsamma.
Det måste vara galet i träblåssektionen...
Med Betty Cragdale skadad, ja.
-Ja, det är det. Men... -Hej! Mannie!
-Den här nivån är för låg. -Bra spelat!
Andrew? Hur är det? Fint att se dig.
-Du ser bra ut. -Hej. Trevligt.
-Oj, oj, är det Emanuel Ax? -Det kan du ge dig på.
Jag har en grej att avsluta, okej?
Ja. Gå och avsluta honom.
-Låter bra. -Ja.
Jag känner att jag precis dött och hamnat i himlen.
Prosciutto och yoghurt?
Man kan inte leva på enbart charkuterier och fermenterad mjölk.
Jag är utsvulten efter att ha fått det här!
Här, ta en titt, maestro.
-Jag trodde att du inte ville... -Nej, nej. Du missförstår.
Det här är inte min symfoni. Nej.
Om det här var en fuga, skulle det vara en desperationens fuga.
Komponerad av min fru och orkestrerad av hennes advokat.
De här är mina skilsmässopapper, som jag fick i kväll.
-Fan. -En Bitterljuv Symfoni.
Underskriven, The Verve.
Touché, Maestro. Touché.
Vet du vad? Vi kan väl fånga natten.
En ny Tommy Pembridge för en ny era.
Jag är ju ombord, som du vet.
Jag tror att vi kan dingla med fötterna över kanten
-och dra ner mig till marken! -lämna flaskan. Ge den till mig!
-Vad säger du? -Nej. Ge mig flaskan!
Kan du se in i mina ögon?
Du behöver inte det här. Det är gift. Okej?
-Det är gift för dig. -Gud.
Vi behöver det inte, okej?
Nej, vi behöver det inte.
Jisses.
Bra räddning, maestro.
Du är verkligen min hermano.
Det är vad hermanos är till för. Så klart.
Men om du vill dingla dina fötter, om du vill ta tillfället i akt,
kan du lika gärna lära dig att stå på varandras händer,
glömma våra namn, se ner i avgrunden,
skåda ner i bråddjupet.
Kom. Jag har nåt här.
Jag fick det här från en vän i Fort Lee, New Jersey.
-Jisses. Det luktar skit. -Jag vet.
-Vad är det? -De sa att det är kåda
med svamp och nåt slags grodgift.
Kan man röka det?
Jag tror man ska göra det i en ritual.
Behandla det med respekt och...
Vi kan äta det och se vad som händer.
-Vi äter det. -Ja.
Helvete! Ja!
Du är definitivt på uppgång.
-Tack. -Bravo.
-Tack. -Fantastiskt.
Okej. Var var vi?
Ur en kvinnas synvinkel, ska jag ringa henne eller inte?
Tror du att det är vad hon vill?
Eller låter det som
-hon bara sa det... -Jag vet inte. Det är därför...
Okej.
Det är så komplicerat. Jag skulle bara följa instinkten.
Du är en bra kille.
Hon är galen om hon inte vill vara med dig.
Ja.
Ja, jag menar, skitsamma.
Strike!
Lang Lang.
Joshua Bell? Vad gör du här?
Jag ska berätta vad jag gör här.
Jag lade märke till att du gjorde ett övertramp.
Ser du linjen? Man får inte sätta foten över den.
-Kom igen. -Du borde bli diskvalificerad.
Josh, ännu mr Tävlingsinriktad. Kom igen.
Är det Josh Bell?
Jag tror han föredrar "Joshua".
Varför står du ut med så mycket?
Så här mycket gör skillnad.
-Det händer. -På ett piano, ja.
Du behöver inte göra mycket. Det är som att skriva maskin.
Men på en violin betyder millimetrar
skillnaden mellan F och fiss.
-Jaså? -Och att dirigera,
om man är fel en millimeter, vad händer då?
Kom igen. Vi är bara ute och har trevligt.
Glöm det. Jag vill inte... Jag skojar bara.
Vissa tror att för att kunna spela piano bra
måste man ha smidiga fingrar.
Men det är inte alls sant. Det är fötterna.
Horowitz brukade säga:
"Om mina fötter inte går kan mina fingrar inte springa."
Och han var en rätt bra pianist.
Det har inte hjälpt hittills.
Jag tror inte att det fungerar.
Jag känner ingenting.
Det är kanske för att jag har byggt upp en tolerans mot det.
Genom alla år av hårt leverne,
eller så är det bara mitt gamla goda brittiska blod.
Mina förfäder kan spåras tillbaka
till slaget vid Hastings, 1066.
-Sätt dig ner, maestro. -Tack.
Det var en lek vi brukade leka när vi var barn.
Jag ger dig ett namn, ett tema, nånting. En bild.
John Cage leker den leken.
-Kan vi börja? -Ja.
Ingen taktpinne. Åtta sekunder.
Ingen taktpinne, för jag behöver ingen. Jag kan använda fingret.
-Bra. -Gillar du det?
-Ja. -Okej.
-Mardrömmar. -Jag kommer överens med dem.
-Bra. -Jag gillar dem.
De ser in i mina ögon, jag ser in i deras ögon.
-Bra. -De blinkar inte.
-Tio sekunder. Träning. -Inget intresse.
Träning, gå.
När blev du vuxen?
När jag föddes.
Din far, då?
Han är tävlingsinriktad inom musiken.
-Du vet? -Ja.
Han var en mambodirigent.
Underbart.
Jag vill att du lär mig några riktiga svordomar på spanska.
Som "Dra åt helvete",
eller "Gå och knulla din mamma", eller nåt sånt.
Du då?
Min mamma var snäll.
Ja.
Va?
Jag kan säga det till nån och de...
Men de dödar dig om du säger det.
-Varför det? -För att det betyder:
"Jag skiter på era döda."
Det bad jag inte om.
Jag vet. Men det är som "Dra åt helvete", men intensivare...
-Du ville ha en mer intensiv... -Det är mycket mer och...
-Det är mycket intensivt. -Det var chockerande.
Jag vet.
Min mor gillade inte mig så mycket.
Det var som en kniv i min mage.
Döden.
Jag tänker jämt på den.
Förutom
när jag vet att nåt är döende i det ögonblicket.
Som en föreställning.
-Rodrigo, jag måste säga... -Rodrigo, jag måste säga...
-Du vet, du är... -Du vet, du är...
-...en magnifik människa. -...en magnifik människa.
-Det är du. -Det är du.
-Och jag måste verkligen säga att -Och jag måste verkligen säga att
-i all ärlighet, -i all ärlighet,
-så älskar jag dig. -så älskar jag dig.
-Som en man till en annan. -Som en man till en annan.
-Jag tror att du följer mig. Ja. -Jag tror att du följer mig. Ja.
-Du gör det till och med... -Du gör det till och med...
-...med en engelsk accent. -...med en engelsk accent.
Vann jag?
Kan jag hjälpa dig?
Ja.
Kan jag skriva upp mig?
-Ja, vad heter du? -Okej.
Gloria Antoinette.
Det kittlar.
Min frihand är inte så bra,
så det hjälper om du sitter still.
Det är ganska avslappnande.
Voilà.
Mästerverk.
Låt mig ta en bild. Vänd dig mot mig.
Lalos cellokonsert
-Hej. -Hej.
-Väckte jag dig? -Ja, men det var trevligt.
Bra.
Visa mig vad du kan. Kom.
-Här, ta stråken. Sitt ner. -Okej,
Här. Den ska vara mellan dina ben.
Okej.
Du spelar, jag plockar.
Det borde väl vara enkelt?
Så enkelt.
Fin lång stråke. Så.
Briljant. Vi borde ha spelat in det.
Eller hur?
Hur är det att vara du? Så ung och begåvad och vacker.
Det känns som du kunde göra vad som helst.
-Ja. -Men det måste kännas konstigt
att du redan lyckats med allt som du ställt upp som mål
-vid den unga åldern av... -Tjugosex.
-Tjugosex? Det är förbluffande. -Ja.
Jag planerar att ha min medelålderskris nästa sommar,
för att ha bra framförhållning.
Bra. Kanske barnbarn vid 30?
Och blodförtunnande och hårstärkare...
Ingen fara. Jag har dem redan i badrummet.
God avslagen champagne, hur sexigt är inte det?
Ja.
Men uppriktigt, vet jag inte hur du gör det.
En del av en stor orkester med alla regler och byråkrati
och samma människor varje dag.
Jag älskar dem jag jobbar med.
Jag förstår det, men det är... Var är...
Var finns glöden?
Det handlar alltid om att tjäna nån annans kreativa vision.
Det behöver inte vara så.
Men var finns din? När kommer Hailey först?
Jag har glöd.
Jag har mycket glöd.
Det vet jag.
Jag vet det och jag fattar.
För att vara uppriktig, om jag hade gjort det,
skulle det kanske vara bättre.
Du vet, det finns...
En annan Andrew Walsh där ute,
vars liv komponerades på ett helt annat sätt,
och ibland tänker jag
på honom.
-Hej, Pavel, hur är det? -Hej.
Jag har en tjeckisk absint med is till dig.
Tack, Sophie. Du ser bra ut, förresten.
-Tack, du också. -Nästa är Gloria Antoinette.
Ursäkta. Får jag ett D, tack?
Okej. Förlåt, jag...
Jag behöver min ton.
Kom igen.
Den rösten är så vacker.
Pavel, det här var det sista stället
jag väntade mig att stöta på nån som känner mig.
Jag bor i närheten.
Det är min lokala bar och jag älskar kvällar med öppen mick.
Jag tillbringar varje dag omgiven av proffs,
så det får mig att koppla av när jag är bland amatörer.
De söker ännu.
Ms Antoinette, säg mig.
Vad gör du här?
Jag antar att jag söker.
Tack.
Sista utrop för bussen till JFK.
Sista utrop till JFK.
Med all respekt, maestro, vi kan inte åka till Sydamerika utan dig.
Vänta. respekt, maestro, vi kan inte åka till Sydamerika utan dig.