Моцарт у джунглях
Духові,
не забуваймо про форшлаги
у другому такті димінуендо.
Гаразд? Збережімо їх,
вони потрібні нам для того відчуття туги
та смутку, еге ж?
Це не як...
Ні, більше як... Розумієте?
Лишіть їх там, добре? Так, давайте...
Ага.
Дуже смішно, ну...
Посміюся з вами, добре.
Ну, до роботи, гаразд? Приготуйтеся і…
Так, це вже вдруге.
Вдруге не так смішно.
Ви ніби жарт пояснюєте.
НАПРУГА АНА МАРІЯ
Люди, що відбувається?
Дивіться, я вже не сміюся. Бачите?
До роботи, добре? Нумо!
Це дуже негарно, розумієте?
Воррене Бойд, що ти виробляєш?
Сядь на місце, Воррене.
Воррене! Воррене Бойд.
Воррене!
- Доброго ранку... - Ранку.
Моя нова подруго...
Така гарна сивина у твоїй бороді.
Це плин часу, розумієш?
Це сексі.
І твоя шкіра...
А що з нею?
Ніби шкіряний мішечок,
у якому я можу тримати свої прикраси.
Добре... Хвилинку.
- Глоріє, привіт! - Родріґо, що відбувається?
- Ранувато навіть для тебе. - Мені подзвонив...
- Так? - ...керуючий.
У тебе там якась оргія?
- Оргія? Ні, ти що, ні. - Він дуже незадоволений.
Ні, це не оргія.
Це не... Це радше...
Ну, вакханалія, розумієш? Як-от на вулиці.
- Вакханалія? - Еге ж.
Чую барабани, такі гучні.
Зачекай.
Секунду, Глоріє.
Агов, пане Гамбург, як ся маєте?
Не дуже, пане де Соуза. Гучно якось.
Гучно? Скажу їм поводитися тихіше.
Зараз усе виправимо, зараз.
Боюся, уже все виправлено.
- Родріґо? - Глоріє?
- Приєднаєшся... - Так?
...до нашого гуртка?
Не маю на таке часу.
Як це так?
Мусите знайти собі
- інше місце проживання. - Алло?
Стривай, пан Гамбург мене виганяє.
- Мушу йти. Гаразд. - Що?
- Куди ти? - Ходімо.
Усі разом. Нумо.
Та не в цю секунду.
Ніхто мене не слухається, Глоріє. Це ж знак, чи не так?
- Який ще знак? - Мушу йти.
Куди йти?
Не знаю.
Одинадцята ранку, а ти вже п'єш?
Це не самогонка, це дистильована вода. Спробуй.
Водний баланс важливий, а надто коли джетлаг.
Ти вже тиждень удома.
Ану не присоромлюй його.
Либонь, тут і засну.
Е ні! Вставай!
- Але тут так зручно. - Ану!
- Подушка геть ні до чого. - Походи трохи.
- Я втомлений. Ну дай поспати. - Вставай.
Елізабет, тут такий тупий диван.
- Я скоро встану… - Ні.
Пам'ятаєш, як ми пірнали з аквалангом?
- І як у тебе закінчилось повітря? - Ага.
- Що ми зробили? - Дихали з одного аквалангу.
Саме так. Аж до поверхні.
Гаразд, маєш рацію. Спробую не спати.
Ляжу рано й висплюся вночі.
- Зранку буде свіжа голова. - Так.
- Зйомка у Ферндейлі. - Що там?
Це для мого подкасту.
Класно. Можна з тобою?
Це визначне місце для музик.
Чудова ідея. Можна нам з тобою?
Ну, зазвичай, я сам людина-оркестр, але...
Чому б і ні? Буде веселіше.
Ох, дякую. Чудова новина.
Дякую вам.
Що, у тебе негативний тест?
Ні, то було вчора.
Мій агент. Мене взяли.
- «Денс-хауз». - Що?
- Так, взяли. - О боже!
Стривай, що? Ти в «Денс-хаузі»?
- Ага, так. - Та ну, це ж офігезно.
Так, що за захват? Що таке «Денс-хауз»?
Це таке реаліті-шоу.
Воно кльове, просто обожнюю.
- Дякую. - Ти і реаліті-шоу?
Ну, люблю «Денс-хауз». Алексе, коли рушаєш?
Не знаю, незабаром.
Ти не бачила мої білі лосини?
Вони востаннє були у твоїй кімнаті.
Ой, я їх розтягнула, вибач.
О ні, тільки не це.
Хочу тобі прощальну вечірку організувати.
Ну, не знаю. Розумієш, якщо я скажу «так»,
то одразу мушу їхати в Лос-Анджелес.
Тобто «якщо»?
Ну, можуть бути усілякі причини.
Наприклад?
Це на три місяці, Гейлі.
Я знаю, ти казав.
Говорив із продюсерами, вони сказали, що якщо я погоджуюсь,
то не зможу ні з ким контактувати.
Ані
з батьками, ні з друзями, ні з тобою.
Ну, це так собі.
Але ти мусиш погодитись.
Це хороша можливість для тебе.
Справді?
Так.
Круто. Ну, тоді я почну збиратись.
Так, то щодо накопичування пенсій... Вони говорять про сім років?
- А завжди було п'ять. - Ну...
- ...туди-сюди. - Е ні, так не піде.
П'ять — і все.
Не думаю, що це доречно.
Це шахи, а не шашки. Треба бути агресивними.
Я можу бути агресивною.
Справді?
Дівоча сварка в мі мінорі.
Ти серйозно, Воррене?
От чорт, я лишила одну з папок
у себе в номері.
У вас є п'ять хвилин.
Не переймайся, перерви — наше все.
Офіціанте!
- Ти куди? - У вбиральню. Можна?
Мені ще один олд-фешенд. Бобе?
Що там у ньому?
Віскі, цукровий сироп і біттер. Хочеш?
О ні, мені досить.
- Привіт. - Салют.
Що ж, ми не поговорили про те, що сталося.
Те, що ти сказала.
- Перепрошую, це було... - Дякую.
- Гадаю, перемовини... - …дуже непрофесійно.
- …надто важливі. - Так і є.
Це не повториться.
- Обіцяю. - Добре.
Але я все ж думаю, що ти до біса гаряча.
Спочатку ти. Потім я.
Гаразд.
Ну що, попісяла?
Господи, Бобе, тобі п'ять?
На чому ми зупинились?
А де папка?
Знаєте, я, певно, й мізки в номері забула.
Зараз повернуся.
Перерва номер два.
Така краса. Глоріє.
Дякую, що дозволила в тебе пожити.
Ой, знаєш, на що готові жінки,
аби мати тебе за квартиранта?
Твій асистент донесе всі твої речі завтра.
Та ні, це все.
Це всі твої речі?
Усе, що треба.
Ну, на сьогодні.
Завтра тобі може згодитися не лише валіза.
Та що мені ще може бути треба?
Не знаю. Власний дім?
Я піду в душ, а потім замовимо щось поїсти?
Так, поїсти в душі, ага.
Почувайся як удома.
- Мій дім — твій дім. - Дякую.
Тільки без гуртків і барабанів.
Так, звісно.
Можу бути щасливою
Можу бути сумною Можу бути хорошою
Можу бути дуже хорошою
Усе залежить від тебе
Можу бути жебрачкою
Можу бути королевою
Можу бути майже
Справжньою
Усе залежить від...
Глоріє, і ти це приховувала?
Ти про що?
Твій голос. Такий прекрасний.
Ти занадто милий.
Ні, я не милий.
Тобі треба перед людьми співати.
Колись таке було. Глорія Антуанетта.
Глорія Антуанетта.
Мій покійний чоловік думав, що це не моє.
Кому яке діло? Він уже вмер.
І я завжди мріяла знову заспівати перед глядачами.
Так і треба. Чому ні?
- Я б не змогла. - Та чому?
Бо мене оточують
найкращі музиканти світу.
І я не така мисткиня, як ви.
- Просто аматорка. - Аматорка?
Ти так кажеш, ніби це щось погане.
Але це слово походить від латинського «amare»,
що означає «любов». Любов.
Роби щось, тому що любиш.
То ти знайшов мої лосьйони? Заспокоюють шкіру, еге ж?
Ще й як. Ну.
Тобі не здається, що моя шкіра немов мішечок?
Ні.
Хто таке тобі сказав?
Глоріє, ми лише ноти у величному концерті життя.
І якщо самі себе не зіграємо,
ніхто цього не зробить.
Я хочу почути, як Глорія Антуанетта співає знову.
На людях.
Перед купою людей.
Привіт. Це «Б-Шарп».
І класична музика — це наша фортеця.
Я Бредфорд Шарп.
І зараз я стою біля Ферндейлського будинку митців.
Збудо... Що там має бути?
«Збудований у 1932 році за Новим курсом Рузвельта».
ЗАПИС
Збудований у 1932-му році за Новим курсом Рузвельта,
він став домом для музикантів, артистів
- та інших митців... - У 1934-му. Ні, все ж у 1932-му.
І я це пам'ятаю, бо ж саме у 1932-му
Рузвельт «Сухий закон» скасував,
тож ми не мусили ходити до Спіґґі,
стукати й казати: «Я від Джо».
Дякую вам.
Якщо ви той, хто я думаю, а я гадаю, що так,
то це для мене велика честь.
Марчелло Ґаллітеллі, виданий гобоїст?
Ну, я подобався Тосканіні й Клемпереру,
а також Фуртвенґлеру.
Я Бредфорд Шарп.
- Це міс Елізабет Кемпбелл. - Вітаю.
- Радий знайомству. - Так.
Я Гейлі, приємно познайомитись.
Гобоїстка з Нью-Йоркського.
Я просто на заміні.
То ненадовго.
Виглядаєш як перша гобоїстка, серйозно.
Ходімо до мене,
уже час пити коктейлі,
- хіба ні? - Ну...
- Звісно. - Авжеж.
- Так. - Ага.
Гейлі, знаєш той жарт,
як гобоїст може заробити мільйон?
Якщо вже має два?
Якби ви могли пообідати…
«Ромео оживає»
…з будь-яким музикантом чи композитором
за всю історію, хто б це був?
Мабуть, Пуччіні.
«Однієї гарної днини» з його «Мадам Баттерфляй»
на самому початку має дуже складне соло гобоя.
Гейлі, ти таке грала?
Ні, але я б з радістю.
Це нагадує мені Марселя Табюто. Ото відчайдух.
Перші призи. Диво консерваторії.
Став частиною Метрополітен-опери.
Тосканіні був диригентом.
Він, на мою думку, розкривав
усю сутність диригента.
Багато тих, що грали на духових, гобоїсти зокрема,
мусили підлаштовуватися,
аби, на їхній погляд, задовольнити його вимоги.
А що думаєте про Моцарта?
Це для мене геній з геніїв.
Такий композитор, що міг грати з тобою у більярд,
а між тим сісти за стіл
і дописати частину симфонії чи струнного квартету.
Якось його запросили на богемну вечірку,
і він прийшов.
Кілька днів не голився,
перука набакир, трохи під градусом.
Але до нього ставилися з повагою.
І він тоді сказав:
«Ті, кому я не подобаюсь,
цілуйте мою сраку». І пішов.
Це... Я в раю. Дякую вам велике.
Я ще ніколи не бачила його таким щасливим. Аж заздрю.
Нема причин для заздрощів.
А ти, на що ти дивишся?
Візьми один.
Отой, що в тебе в руках,
він для барокової музики,
типу Баха, Генделя, Моцарта чи Гайдна.
А той інший — для решти.
Гейлі, зіграй мені щось.
Ні, пане Ґаллітеллі.
- Я не можу. - Звісно, що можеш.
- Так. - Мусиш щось зіграти.
Не соромся.
Так, люба, першою гобоїсткою не станеш.
Треба красуватися, бути екстраверткою,
бути примадонною.
Я хочу почути твій спів. Давай.
Гаразд.
Щось ліричне.
Браво. Це було прекрасно.
Дорогенька, запевняю тебе,
- що в тебе все вийде. - Дякую вам.
Ти грала так добре, що варто випити.
Усім нам, правда?
Дорогі мої, ми зібралися тут,
аби стати свідками єднання двох душ,
пана Горілки
та пані Вермут.
Але тільки крапельку пані Вермут.
Ідеально.
- Усе гаразд? - Так, усе в нормі.
Ну давай, кажи.
Усе на купу.
Алекс їде.
На роботі хаос.
А тут...
Думаю, мені варто переїхати.
Що?
Не знаю. Ви з Бредфордом такі щасливі.
Ви заслуговуєте жити
без постійних звуків гобою
на фоні.
- Ти майже у вулкан впала. - Двічі.
Мабуть, мені теж варто.
Ага.
Пані, де наші напої?
Уже йдемо.
Далі буде.
Будь ласка, прийміть наші щирі співчуття
з приводу цієї невимовної втрати,
що тільки більшає, бо ж ми ніколи не почуємо
«П'яту симфонію» Бетховена у чудовому виконанні маестро,
нашого запрошеного диригента.
Додай до листа багато троянд, Мішелю.
- Багато… - Маестро?
- Маестро. Так? - Маю добрі новини.
Сікорський в ділі?
Ні, він у «Ла Скалі».
- А Грегем? - Уже зайнятий.
- Грегем? - Десь у санаторії біля Женеви.
Але не журися, бо я декого знайшов.
- Кого? - Леннокса.
Репетиція через п'ять хвилин.
Слушна думка.
Так, він ніби талановитий.
Та він точно геній.
Кажуть, він може всю ніч диригувати.
Можливо. Та чи готовий він...
Маестро, він готовий до Нью-Йоркського симфонічного?
- Ну... - Готовий?
Кумедно, що ти про це.
Бо саме це сказали в нас у комітеті перед тим, як узяли тебе.
Вибір за вами, маестро.
Маестро!
Що тут, в біса, відбувається?
Я не міг втриматися.
Ну бо що ти робиш, коли в тебе під носом «ферарі»?
Я хотів усе повернути.
Маестро, Леннокс.
Радий знайомству.
Досі хочеться себе ущипнути.
У житті б не подумав, що буду тусити
з двома іконами старшого покоління.
Ми раді, що ти з нами.
Ну, і знаєш, я теж не раз виконував «П'яту».
Так, звісно. Остаточну версію.
І я теж, певною мірою.
- Ти? - Кілька років тому.
А, точно. Я чув.
Так, і як ви додали флейти-піколо у четвертому русі.
Так просто і так прекрасно.
- Ти там був. - Мені тоді було десять,
та я бачив онлайн. Тупо респект.
Респект?
Тупо респект.
Слухай, нам треба кудись сходити.
Усім трьом. Щось типу вилазки з хлопаками.
Я би з радістю, але я сьогодні під вартою.
І звати її Аллегра Нон Троппо.
Аллегро, ку-ку.
Оце тут акустика.
Щось ти не припав їй до душі.
Продюсери ж не заборонять нам переписуватись.
Ну так.
Я дещо для тебе маю.
Нові білі лосини.
- Круто, дякую. - Ще раз вибач.
Це лише три місяці, усе буде добре.
Перестань.
- Що перестати? - Применшувати мої почуття.
Припини нарешті цю клоунаду і будь чесною.
Ти рада, що я їду геть.
Ти про що?
Ти навіть не змогла вдати смуток.
Бо я не акторка якась. Я твоя дівчина.
Отож-бо. Ось чому варто бути ще більш неоднозначною.
Це вже якась фігня.
Та ні, це взагалі-то нормально, якщо ти хочеш, аби людина,
з якою ти типу зустрічаєшся,
засумувала, що тебе довго не буде.
Слухай, знаєш що? Може, спробуй
думати про щось, окрім твого гобою. Добре?
Алексе, постривай.
Що?
То це все? Ти просто підеш геть?
А що ти хочеш, щоб я зробив?
От власне.
У цьому й біда.
- Усе супер. - Давай, Боббі, нумо.
Ану заспокойтеся, ви, поганці.
Притримуйте свої штанці. Пані Жорстокість уже тут.
Ану, зараз щось буде.
Агов, дивися, що робиш.
Не намагайся поцілити.
А ти свої цицьки не виставляй.
- Не виходить. - Годі про цицьки.
- Давайте. - Готова, пітчерко?
Ой, що зараз буде. Ой, що буде.
Ти про що?
Маестро?
Гейлі, ти що тут робиш?
Ти шпигуєш за нами, чи що?
Ні. Я сказав їм покінчити з софтболом.
І ось що вони роблять.
То чому не зупиниш нас?
Я тому й прийшов.
Але гра стала цікавою, і тепер я не певен.
- М'яч! - І чого я переймаюся?
Ти ні на що не здатна.
А в тебе руки з одного місця.
- То як справи з твоїми заняттями? - Усе гаразд.
Добре. Я радий, що ти не відволікаєшся
на усілякі соціальні дурниці.
Типу вечірок для меценатів?
Ну, ти казав, що творіння має дістати крила.
- Творіння? - Я творіння.
Ти взагалі про що?
Щось я думаю, що ти знаєш.
Га? Що?
Гейлі. Я кажу те, що кажу.
Не думаю.
Це нам не властиво.
- Вибач. - От мудло!
Чорт.
Хай йому.
- Гейлі. - Секундочку.
- Що тут? Він травмувався? - О боже!
- Що болить? - Мій палець.
Від 1 до 10, наскільки сильно болить?
- На один. - Не так і зле.
Бо це не той палець, придурку. Оцей!
Господи Боже, Бетті, Господи Боже.
Сподіваюся, у тебе є паспорт, Ратледж.
Бо схоже, що в Мехіко ти полетиш.
Ді Ді, де Ді Ді? Дай мені щось, Ді Ді.
Маю оксі й вікодин.
Ось, на. Бери.
Творчий керівник Юрій Лаховський .