Моцарт у джунглях
Я нічого не бачу. Котра година?
- Що це? - Це мій кулак, не чіпай.
- Стоп. - Тихо. Вони йдуть. Присядьте.
До мене тут дійшло, що це я вперше в тебе вдома.
О ні. Я чайові в іншій валюті лишив.
Сюрприз!
- Ласкаво просимо додому! - У твою квартиру!
Мушу попередити: від мене смердить.
О боже! Так, ти смердиш. Господи!
- Це чудова квартира. - Дякую. Вони всі тут живуть.
- Рада вас бачити. - Мене звати Бредфорд.
- Привіт! Я Бредфорд. - Це Шеріса.
Шерісо. Як ся маєш?
Шість тижнів мріяла в душі помитися.
Та, ми привезли купу інструментів.
Відколи це в тебе парфуми?
З Куала-Лумпуру.
Бредфорду до вподоби. Я й тобі купила.
- Може, й Алексу сподобається. - А не Родріґо?
Гейлі, послухай. Я двічі ледь не впала у вулкан.
Щодня на сніданок, обід і вечерю я їла медуз.
І якщо я щось зрозуміла, то це те, що часу на фігню нема.
Тому розказуй, що відбувається,
чи це маю я робити?
- Може, й ти. - Так, зрозуміло.
Перш за все, треба знайти Родріґо нову асистентку.
Я намагалася. Він усіх забракував.
Він? Чи ти?
А ще, ти маєш зрозуміти, що у вас із Алексом.
Він хороший хлопець.
Мій тато хороший хлопець. Ну, власне, мій тато козел.
- І... - А які медузи на смак?
Довго жувати.
І... Що я ще хотіла сказати...
Я рада, що ти вдома.
Оце моє улюблене дитя.
- Гарненьке. - Постукай, але легенько.
Ніщо не звучить так, як крайня плоть носорога.
- Ти серйозно? - Жартую.
Але це точно якась частина тушки.
Уяви собі, як я то через кордон провозив.
Не знаю, чи ти чув, але
Елізабет хоче, щоб я до вас переїхав.
Оу, круто. Гейлі хіба дозволяє зубну щітку лишити.
Тому ти щасливчик.
А яка в тебе щітка?
Га?
- Ну, звичайна. - Купи електричну, добре?
Я тобі кажу, це інший рівень.
Й іригатор візьми,
якщо хочеш свій рот шокувати.
Перепрошую. Спробуй тримати його знизу.
Підніми трохи, на трьох рогах він не дуже стійкий.
Що я хотіла сказати:
ти можеш обирати, що хочеш бачити.
Усе залежить від тебе.
Ось зараз. Що ти бачиш?
Бачу, що через Майка нашим гостям ніяково.
Бачу енергійного юнака, який повен потенціалу,
живе й дихає музикою.
Вчорашній виступ був нічогенький.
Та водночас і не дуже.
- Розумієте, про що я? - Ага.
Ми ніби рухаємось у різні боки.
До зірок так не дістанеш.
Ні-ні. Гаразд? Більше ні на що не відволікаємось.
Не тут.
Я хочу, щоб ви всі
лишали свої життя в роздягальнях,
разом із джинсами,
і грали тут так, ніби це ваш останній виступ.
І наступного разу, коли я прийду
й побачу юристку, що лазить по сцені...
Репетиції не буде. Затямили?
Отак.
І наступного разу, коли я стоятиму тут
і чекатиму, щоб ви
закінчили свої теревені...
Репетиції не буде. Затямили?
І коли наступного разу в когось задзеленчить телефон...
я хочу, щоб ви відповіли й сказали:
«Так, привіт, знаєш що...
Я зараз на репетиції, складаю свої речі,
бо я йду з оркестру.
Я більше не його частина.
Бо мені тут не раді, бо репетиції не буде.
І софтбол. Усе.
З софтболом покінчено.
- Що? - Сезон закінчився. Усе.
Нумо!
Маестро, на секундочку. Це важливо.
Що таке, Глоріє?
Щойно говорила з нашим шанованим меценатом,
який так люб'язно оплатив вашу квартиру
і чию доньку, Сарабеллу, ви оце звільнили.
Він погрожує вам виселенням.
- Що? Чому? - Це ви мені скажіть.
Ні-ні.
Глоріє, мені казали почуватися як удома.
Я бачив вас і її, і молюся я на вас.
Ви граєтеся з вогнем, і я б радила вам припинити,
поки ми всі не згоріли.
Але ж у вогні так добре.
Я вже вас не чую, бо слухаю
Ігоря Федоровича Стравінського.
Який, між іншим, обожнював гратись з вогнем.
Росіяни, еге ж? Павеле!
Пані Віндзор, з підлогою щось не так?
Ні, усе чудово, Павеле!
Дякую.
- Ну? - Ну що?
Вінслоу, заради бога, що ти там собі надумав?
Я ще не закінчив. Що ти від мене хочеш?
Я десятиліттями працював над цією чортівнею.
Як це ти ще не закінчив?
Не закінчив. Ото хороша новина.
Я тобі заздрю. Вона ж зараз лише твоя.
Ніхто її ще не бачив, ніхто не чув. Це твоя особиста симфонія.
- І зараз ти можеш із нею порозважатися. - Порозважатися, бляха. Ти не розумієш.
Що я не розумію?
- Я вже домовився. - Про що домовився?
Прем'єра буде в Білорусі через два місяці.
Вітаю. Це жахлива новина.
Ти ж можеш усе скасувати. Сказати, що захворів.
Не дуркуй. До того ще місяці.
- «Сказати, що захворів». - Вона другорядна.
Перепрошую? Другорядна?
Ти ж щойно казав, що в неї є потенціал.
Так, але...
Знайомо?
Ну, мало б. Я ж це сам і написав.
Ну, я й не знав,
що в Густава Малера був холостяцький барліг у Нью-Йорку.
А це.
Це Дебюссі.
Таке стається з усіма диригентами.
Ти все життя присвятив
виконанню найпрекраснішої музики, яка коли-небудь існувала.
Звичне діло, що з тебе це вилазить.
Ну все, годі. Давай!
Нумо, давай!
- Ну! - Мені лоскітно. І можуть бути синці.
Бери свої речі, давай.
Геть, шуруй!
Мені болісно викидати тебе зі свого дому, але я мушу.
Ти геніальний піаніст.
Але зараз ти старий і песимістичний.
І твої вуха, ніби дві кажанячі печери.
Тож зроби ласку.
Одягай свої гумові рукавиці і йди в сраку.
ОСІННІЙ СЕЗОН. ПРЕЗЕНТУЄ РОДРІҐО
То де він?
Містер Байбен дуже хотів би бути тут,
але не міг скасувати неочікувану зустріч у Москві.
Тож попросив мене прийти замість нього і перепросити.
«Перепрошую».
Незвично. Але, знаючи Байбена, не дуже дивно.
Я почну?
«Глоріє, вибач, що я не тут. Між іншим, ти гарно виглядаєш».
Як він дізнався?
Він здогадався, що ви це спитаєте, тому каже:
«Бо ти завжди чудово виглядаєш».
Що ж, до роботи.
«Пишаюся тим, що я вірний меценат
Нью-Йоркського оркестру.
Однак, мої колеги та я
утримаємося від внесків до наступного кварталу».
Тоді наші фінанси в сраці, Шерон.
Байбен, ото хитрюга.
Усякий аудит покаже, що наш баланс ледь не на нулі.
Це лише допоможе нам на перемовинах.
Розумно.
- Гейлі. - Привіт.
- Ви просили мене зайти? - Так, будь ласка.
Едвард, тобто Шерон, якраз збиралась іти.
Я щось накоїла, чи що?
Ні, навпаки.
- Це що, я? - Так, хіба не круто?
Хочемо налагодити контакт з молодшими поколіннями.
Для них оркестр — це сиве волосся, сиропи від кашлю...
- Вона шарить. - ...і нудятина.
Наша конкурсна група тащиться від такого напряму.
Навіть я хочу твікнути інстапікчу.
Я правильно сказала?
Ми б використали це фото для нашої кампанії.
Якщо ти не проти, звісно.
- Що? Проковтнула? - Що?
- Проковтнула?
- Перепрошую? - Ти язика проковтнула?
Та ні, я ж просто на заміні, то я не зовсім…
Але ж ти частина команди.
Гаразд.
Тоді передаю це
в офіс і скажу, що можна пускати в друк.
- Круто. - І ще дещо.
Приходь завтра на вечірку для
молодих меценатів. Буде весело.
Ми хочемо трохи свіжої крові.
Дуже дякую.
Але я маю плани на завтра, тож...
Ну, можу скасувати.
Ми будемо раді.
Гейлі Ратледж, вітаємо в команді.
ПОЗОВ ПРО РОЗЛУЧЕННЯ
Вищезазначеному відповідачу: ЦИМ ЛИСТОМ...
Маестро?
Гейлі! Так, дуже дякую тобі.
- Нема за що. - Ніяк не можу прокинутися.
- Сране розлучення, знаєш? - Ага.
Маю для тебе багато доручень.
Гадаю, що знайшла тобі асистента.
Справді?
Гаразд, чудово.
Проведемо співбесіду після туру Латинською Америкою.
Краще зараз.
Не найкращий час для змін.
Найкращий час для мене.
Добре. Коли вона може почати?
Він може почати хоч вже.
Бо він тут. Майку!
Маестро! Це честь для мене!
Що?
Я Майкл. Майк.
- Майк? - Ага.
Майк?
Ви ідеально один одному пасуєте.
Ні, мої джинси мені ідеально пасують.
Чого ти вирішив, що зможеш замінити Гейлі Ратледж?
Гейлі мені все детально пояснила.
І я певен у своїх силах.
Так. Ага.
Знаєш, Гейлі завжди мене пильнувала.
Тримала моє життя в тонусі.
Коли я, наприклад, шукав якусь стару партитуру
чи коли треба було пояснити незрозумілий мені жарт.
Скажи, Мішелю,
ти вмієш зготувати такий смачний мате?
Маєте рацію, маестро. Ніхто не замінить Гейлі.
Але мушу сказати, що цей мате — то моїх рук справа.
Що ж, Ейноюгані Раутаваара
і Ян Сібеліус народились в одній країні, так?
У Фінляндії.
Це легке питання.
Гаразд.
Перед тим, як Тосканіні став диригентом,
на чому він грав?
- На віолончелі. - Ти?
- Ні. - Ні. Впевнена?
- Так, цілком. - Гаразд.
А який композитор став монахом після того, як Папа йому
не дозволив одружитися з коханою?
Гейлі.
- Я вражений. - Дякую.
Що ж, якщо це все, то я піду.
Так, Гейлі, залишається хіба
подякувати тобі.
Дякую.
- Бувай, Майку. - Бувай, Гейлі.
Майкле.
- Шкода Крістофа. - Що ж то...
- Принизливо. - Що вкусило?
Не кажи так про нашого маестро.
Ніякого софтболу? Що це за дурня?
- Ти в нормі? - Ага.
Не забудь це все записати.
Нумо, Бобе. Гейлі не шпигунка.
Це я попросила її прийти.
До речі, я більше не працюю на маестро.
Уже визначилися?
Так, дві великі з сиром, одну веґґі.
Алергія на перець.
А я хочу трохи перцю.
- Додамо маленький. - Ні, хочу великий.
Слухайте, я вас усіх тут зібрала.
Ми отримали відповідь.
Нам відмовили й наполягають на скороченнях.
Ми хотіли забагато. Нічого дивного.
Чого вони ниють про злидні,
якщо кожне шоу з Родріґо — це аншлаг?
Бо пожертв поменшало.
Наша аудиторія вимирає.
Треба брати, що дають.
Йой, а я думала, що це хокеїсти ниють.
Ніхто тут не ниє.
Вам у лице плюнули, а ви їх виправдовуєте.
Це ж перемовини, і думаю,
що ми ще можемо домовитися з Глорією.
А що, як ні? Якщо це не вона вирішує?
У комітеті їх семеро.
Трьох із них привів Едвард Байбен.
З ним можете домовитись?
Його робота — шматувати компанії.
Ти думаєш, йому не срати на твою іпотеку, Воррене?
Чи твою страхівку, Ді Ді?
Ось, на що йому не срати.
Його репутація.
Підкиньмо пресі кілька брудних історійок про нього.
Ми — симфонічний оркестр. Бережімо свою гідність.
Бережіть свою гідність,
але не свої пенсійні виплати.
Ніхто не хоче протестів.
Ніхто не хоче, щоб їх переїхала вантажівка, але...
Ніно, можна поговорити з тобою наодинці?
Звісно.
Слухай, я дуже ціную те,
що ти така впевнена.
Але ми не хочемо залякати наших
- і так боязких музикантів. - Авжеж.
Я працюю на вас, Синтіє.
Просто ділюся досвідом.
Добре, дякую.
І я ще хотіла сказати.
Не знаю, чи то віолончель, чи твої вилиці, чи що,
але я думаю, що ти
найсексуальніша жінка, яку я зустрічала.
І тому мені важко зосередитися.
Добре, ну, я...
Божечки, ти що, почервоніла?
Хіба можна бути ще гарячішою? Я раптом зголодніла.
Шановні, сподіваюся, ви приємно проводите час.
Якщо ні, то можете збрехати.
Я не так часто відчиняю свої двері.
Але ця зустріч меценатів особлива.
Через десять років
нашому оркестрові виповниться 150,
десь так, як більшості наших меценатів.
Я хочу, щоб ви озирнулися навколо.
У вас усіх є щось спільне.
Вгадаєте, що? Окрім грошей.
Ви любите музику.
Музиці треба, щоб ви, шановні молоді меценати,
подбали про її майбутнє.
Уявімо, як усе буде.
Підходьте.
У нас є сюрприз.
Новий концертний зал. Сучасний, ідеальний у плані акустики.
Послання усьому світу класичної музики,
що майбутнє за Нью-Йоркським симфонічним оркестром.
Й ось той, хто нас туди доведе, —
ваш маестро, Родріґо де Соуза.
Дякую. Дякую тобі, Глоріє.
Дуже вам дякую.
Мені до вподоби, Глоріє. Думаю, це буде шедеврально.
А зараз хочу сказати щось серйозне.
І щоб мені це вдалося,
мушу сказати це не англійською.
Я далеко від дому.
Часом мені самотньо.
Тут нема моєї сім'ї.
Мені тяжко з кимось подружитися.
Але коли я піднімаю свою диригентську паличку
і творю музику з іншими музикантами,
то на мить мені здається, що в мене є сім'я.
Що колись я назву це місце домом.
Можливо.
Час покаже.
Ну, годі. Дякую вам усім.
Дуже вам дякую. Сподіваюсь, хтось щось зрозумів.
Говорите іспанською?
Не зовсім, але гадаю, що вловив суть.
Я теж.
- Мене звати Ерік Вінкельштраус. - Гейлі Ратледж.
Я просто мав...
Бачу, що ви познайомились.
Гейлі — дуже талановита юна гобоїстка.
А Ерік — щедрий меценат і дуже талановитий юний фінансист.
- Даруйте, що перебила. - Усе гаразд.
Це так втомлює.
Мені здається, цей хлопчина кличе вас.
- Перепрошую, я на хвильку. - Ага.
Не знав, що ти прийдеш.
- Нічого. - Чудово.
Ти писала, що морепродукти підійдуть,
але тут кінза й авокадо...
Гадаю, меценати марять майбутнім.
- Ні? - Ага.
Хочу познайомити тебе з Барбарою Сільвермен...
Ні, я вже з усіма знайомий...
Агов, Глоріє. Ця споруда гівняна на смак.
Передам архітектору.
Обов'язково. О, і ще одна порада.
Оця красива історія про майбутнє,
ніхто не знає, як там буде.
Піду-но поговорю з ним. Добраніч.
Добраніч, Глоріє, добраніч.
Чому ти зі мною більше не говориш, Шао?
Ані слова, ні вітання.
Геть нічого, Шао, геть нічого.
Маестро, дозвольте вас пригостити.
Хоч тут і не треба платити.
Але не як асистентка. Як подруга.
Як друга гобоїстка на заміні.
Агов, Гейлі, ні. Це тобі не Акапулько.
Гаразд.
Комусь треба вправлятися, а комусь — ні.
Гадаю, він зайнятий.
Перепрошую, що так довго,
але, думаю, вам це сподобається.
Я не голодний, Мішель, ні.
Гаразд, ходімо. Візьми мій шарф.
- Добре. - Так.
Ви... Ви завжди так швидко їздите?
Якщо загублю вас, напишіть мені місце зустрічі.
Як тебе звати?
Пізніше скажу.
Можу тобі щось сказати суто з любові та вірності?
Ага.
Ти тепер жінка.
Га?
Ну, ти така сама, тільки краща.
Хочу бути як ти, коли виросту.
- Що там Бредфорд? - Він класний.
- Ліззі. - Гейлі.
- Ліззі. - Га?
Що ти хочеш почути? Ми читали одне одному новели,
поки чекали, що потяг відремонтують. Розумієш?
Я блювала в нього на очах, йому було все одно. Любить мене.
Вибач за цей срач.
- Який срач? - Оцей!
- Сама винна. - Ні. Перестань.
Добре.
- Зніми це. Просто зніми. - О так.
Так.
Родріґо...
Творчий керівник Юрій Лаховський о все одно. Любить мене.