Нахрін її.
Нахрін.
Я не розумію.
Я не…
Я не можу навіть вийти пограти з друзями?
Тримайте цей спогад. Поверніться глибше.
Я не хочу більше репетирувати. Матусю!
Гаразд.
Зараз ви отямитеся.
Спокійно.
Три.
Два.
Один.
Я пишаюся вами.
Потроху, але просуваємося.
Думаю, у нас прогрес.
Два квитки на мій виступ на відкритті сезону.
Дякую.
Дуже вам дякую.
МОЦАРТ У ДЖУНГЛЯХ
«МОЦАРТ ІЗ БЕКОНОМ»
Вінслоу Елліотт — найкращий піаніст у світі, а ти хочеш,
щоб я його звільнила?
Ні, я цього не казав.
Я сказав, перенесімо його виступ на іншу дату.
Таке трапляється.
Лайно собаче.
Мені довелося його вмовляти.
З тобою не хочуть працювати, бо ти змінюєш програму.
Думають, що ти псих, і це так.
- Я не псих. - Схожий на психа.
Й обличчя, як у скаженого.
Ти відлякаєш усіх глядачів.
Моє обличчя?
Я говорю про правду, а ти — про моє обличчя? Обличчя.
Постери, реклама, білборди.
На них — «Вінслоу Елліотт грає Рахманінова».
Так, а ще «Родріґо».
На всіх них є Родріґо. Родріґо всюди.
- І він буде. - І що, гратиме на гармоніці?
Не знаю. Треба подумати.
- Не знаю. - Байбен мав рацію,
я не повинна була відпускати Томаса.
Гей, ні, Ґлоріє.
Будь ласка. Слухай.
Подивися мені в очі.
Я погодився на цю роботу,
бо послухався свого серця.
Я знайду твір.
Повір у мене.
Я вірю в тебе.
Я піду на дно із цим кораблем.
І Вінслоу Елліотт — професіонал.
Він зрозуміє.
Ти ще не знаєш Елліотта.
Заходьте.
Міс Віндзор, це надійшло для вас.
Від дружини Томаса.
Здається, це інструкції.
Інструкції?
Ти запізнилася.
Ні, зараз пів на сьому. Я вчасно.
«Рано» — це вчасно, «вчасно» — пізно, а «пізно» — неприпустимо.
- Чек принесла? - Так.
Заходь.
Почнімо.
Відкрий сторінку 16.
ДЛЯ НОВАЧКІВ
Бетті з любов'ю, Санта 57
Соромно її грати?
А коли ти впустила гобой
і вилаялася перед оркестром, не було соромно?
Ні. Було дуже соромно.
Грай.
Привіт. Це я.
Так. Так, авжеж, упевнена.
Тому я й ненавиджу Нью-Джерсі.
Гей. Не артикулюй задньою стінкою горла.
Ага, новенька. Боже, поможи.
На Бога, прибери язик від піднебіння.
«Любі Ґлоріє та Синтіє.
Дякую, що читаєте цей скромний лист.
У ньому дуже важливі для нас речі».
Продовжуй.
«Синтіє, ти — дешева шльондра-розлучниця».
- Це її слова, не мої. - Я зрозуміла.
«Єдине, що спокутує твою провину, —
це задоволення його тваринних інстинктів,
які він щодня хотів, щоб задовольняла я.
І, Ґлоріє,
ти зрадлива курва з нескінченною жагою до влади.
Ти, мабуть, ще гірша.
Ти зрадила людину, яку ми, кожен по-своєму,
дуже любимо.
Томас на Кубі.
Два тижні тому в нього скінчилися ліки.
Учора він написав, що хоче розлучення.
Думаю, у нього якийсь нервовий зрив,
тому його треба повернути, щоб його доглянули лікарі.
Я з відомих причин допомогти не зможу.
Може, ти, Синтіє, використаєш
свої чари, якими його приворожила.
Щиро ваша — Клер Пембрідж».
Трясця.
Це точно.
Ніяких відмовок! Продовжуй.
ШВИДШЕ! ВАЖЧЕ!
- Швидше. - Пішов ти.
- Важче. - Пішов ти.
- Давай. - Повторюю.
Що це таке?
Речі для Родріґо.
Я думала, це від Алекса.
Ні. Не чіпаймо цю тему.
Ніяких відмовок.
А це мені.
Планка через три, дві, одну.
Трясця. Скільки ще?
- Хіба не п'ять хвилин? - Так.
«Покажи мені, навчи мене грати. Обіцяю не гаяти твого часу. Подзвони. Марлон».
Я заплуталася. Він точно каже про гру на інструменті?
- Трясця. - Що таке?
Чек на 1000 доларів за два уроки гри на гобої.
Я не можу.
Чому? Покажи йому, навчи грати.
Так.
Навчи Марлона грати. Дай гляну.
Ти зможеш.
Так, ти маєш рацію.
Я покажу йому, навчу його грати.
Переведемо в готівку.
Ти — воїн. Тепер можеш займатися своїми справами.
Привіт. Можна містера Ґуґґенгайма?
МЕМОРІАЛЬНИЙ КОНЦЕРТНИЙ ЗАЛ АВГУСТА РОДРІҐО
Що це, по-твоєму?
Дуель?
Ні, це ляпас, як той, якого ти дав мені.
Маестро, тобі відоме таке приниження,
коли хочеться втекти з дому, сховатися у шафі сусіда
та заритися обличчям у тепло та темряву
светрів, суконь та пальто, які там висять?
Так, але ні.
Містере Елліотт, ви мій кумир.
Я зростав на вашій музиці.
Ваш третій концерт Рахманінова просто неперевершений.
- Я можу лише вибачитися… - Нащо це мені?
Мені потрібні пояснення, причина.
Чому мене ось так викидають?
Чому мене так жахливо принижують?
І що мені тепер сказати матері?
Вона так хотіла побувати на концерті.
Ти мав би зрозуміти мене, як ніхто інший.
Підготовка,
витримка, залізні гирі.
Назви причину.
Це все моя інтуїція.
Я послухався серця.
- Серця? - Так.
Ти занадто боїшся, щоб його пізнати.
Ти постійно змінюєш думку.
І щодня все більше й більше людей тягнеш за собою у вир
власних сумнівів.
Думаю, тобі варто себе пізнати.
Пізнай себе.
Знайди правду в собі.
Тепер я все бачу.
Тобі потрібна правда ще більше, ніж мені.
Але ж я дорослий.
Хіба ще не пізно?
Ніколи не пізно.
У нас повно часу.
Що ви робите?
Зазирнемо у твою підсвідомість.
Авжеж, якщо ти мені дозволиш.
Так.
Так. Візьми мене із собою вглиб себе.
Ти в безпеці.
Ми повернемося назад у часі. Спокійно.
Я чую музику.
Ми точно там, де треба?
А ти точно подаруєш окуляри?
Так, авжеж.
А вийдеш за мене?
Я подумаю.
Переїдемо в Нью-Йорк, будемо там жити й не тужити.
Чудово.
Ми вже прийшли?
Ще трохи.
Я шукаю містера Пембріджа.
Пембрідж.
Сивий.
Англієць.
Він живе тут? Томас Пембрідж.
Блакитні очі.
Мабуть, він на рибальському пляжі.
На рибальському пляжі. Знову дуріє.
Рибальський пляж. Гаразд.
Ось.
Бувай.
Обіцяю, я буду гарним учнем.
Я взяв цей. Він нормальний?
«Лорі РОЯЛ 125»?
- Жартуєш? Це моя мрія. - Чудово.
Із золотими клавішами.
Золоті, отже найкращі.
Вітаю.
Ти вирішив грати на інструменті з подвійною тростиною.
Гобой з'явився в середині 17-го сторіччя,
спочатку він називався «обуа».
У тебе ідеальний акцент.
Вставляти треба лагідно, не треба сили.
Гаразд.
Гобой робить таким чарівним інструментом
його тростина.
Від неї залежить усе.
Від цієї манюні?
Вона не така проста.
Спробуй.
У тебе талант. Чому ти всміхаєшся?
Ти стільки всього знаєш.
Це неймовірно, я — глина у твоїх руках.
Це все моя інтуїція. Я послухався свого серця.
Ні.
Ано-Маріє.
Що сталося?
Ти не мав отямитися сам.
Я мав тебе повернути.
Що сталося?
Ти вирушив всередину себе.
Ти казав багато потужних речей.
Здебільшого іспанською,
але я зрозумів суть.
Ти постійно повторював ім'я жінки.
Так.
Це була твоя мати?
Ні.
- Ні? - Ні.
Точно? Зазвичай, це мати.
Спробуй згадати.
Це дуже важлива деталь.
Ана-Марія.
Ана-Марія має зіграти скрипковий концерт Сібеліуса.
«Скрипковий концерт Сібеліуса»?
Так.
Так, я чітко його чув через гучномовці.
Містере Елліотт,
ви зіграли мною симфонію.
Я довіку буду вам винен. Дякую вам.
Думаю, це прогрес.
Добре.
Дуже добре.
Я жахливо граю. Вибач.
Ні.
Тут нічого соромитися.
В усіх перший млинець грудкою.
Просто трохи розслабся.
- І думай про дихання. - Так.
Щоб воно йшло звідси.
Ти дуже дбайлива.
Хоча я думаю, що це погана ідея.
Ну що ти.
Ти шукаєш себе,
а я тут, щоб тобі допомогти.
Просто пильнуй, щоб тростинка була волога.
Не знаю, чи досить.
І що далі?
А далі грай чарівну музику.
- Я готовий. - Чудово.
Та спочатку вбиральня.
- Авжеж. - Чудово. А де вона?
- Там, ліворуч. - Гаразд.
Так.
Сюди? Ага.
Копи тут?
«Копи»? Ти про що?
Де він? Що тут відбувається?
Я гадки не маю.
Це його пальто?
Може, пригальмуєш і поясниш?
Два телефони. Два.
Той чек фальшивий, дуля тобі, а не гроші.
Мама каже, у Коннектикуті немає Ґуґґенхаймів.
Що? Ти не можеш порпатися в лахмітті Марлона.
Ще й як можу, бо він не Марлон.
І не Ксав'є Розо.
І не Марлон Сулейман.
Ти про що?
Про те, що в нас якогось біса
купається самозванець.
СУЛЕЙМАН - МАРЛОН
- Гейлі, у вас чудовий тиск води. - Вилупок.
Краще тобі… Боже.
Мабуть, я неправильно тебе зрозумів.
- Якого біса? - Боже.
Так, концерт закінчився. Ми знаємо, що ти — не ти.
Гаразд…
Що б ви не подумали, я можу пояснити.
Гейлі, якщо попросиш свою подругу з мітлою вийти, ми б…
Ні. Вона лишиться.
А ти, Марлоне, чи як тебе там, трясця, звати, підеш геть.
Гаразд.
Не поспішай. Копи ось-ось тут будуть.
Знаєш що? У тебе немає манер.
Так, заспокойся.
Не роби того, за що буде соромно.
Це не я ховала цюцюрку за гобоєм.
Я хотів лишити щось для уяви.
Вали вже.
Ти ганьбиш себе. Я маю попрощатися зі своєю вчителькою.
Гейлі, знаю, ти не повіриш
жодному моєму слову, але…
Ти справді хотів навчитися?
Чи це все…
Ні, я хотів, але зрозумів,
що ця штука нереальна,
і ніхто її не осилить.
А ти змогла.
Візьми. Подарунок прибульця.
Справді?
Золоті клавіші.
Так, мабуть, це гарна ідея.
Ага. Дякую.
Дякую.
Ага.
Дякую.
Синтіє, люба,
якого хріна ти тут забула?
Не відповідай.
Гей, хлопці, це Синтія.
Та чудова віолончелістка з Нью-Йорка.
- Томасе… - Могла зробити чудову кар'єру,
але вона вирішила піти.
Але ще не пізно. Ніколи не пізно.
Томасе, поговорімо наодинці.
Агов.
Наодинці.
Ти, мабуть, утомилася.
- Томасе. - Так, дякую.
Спочатку сьорб, потім ля-ля.
Я щойно вивів Мангеттен зі свого організму.
Ніякого стресу, амбіцій, гамору.
Ніякого безцільного лайна.
Усе. Знаєш, у чому мій секрет?
Кокосова водичка. Пий швидше.
- Так не зникнуть вітаміни. - Не хочу.
- Хоч… - Можемо кудись піти?
Люба, це мої друзяки. Тут немає інших місць.
Знаєш що? Який же ти козел.
Ти зник. Не дзвониш.
Не знаю, що з тобою.
Я приїжджаю сюди, а ти граєш на бісових бонго?
Яка ж ти запальна.
Я сьогодні відлітаю. Ти — самозакохане лайно.
Матуся трошки зла на татуся.
Гей…
Два кокоси із собою.
Стривай, Синтіє.
Ти її закінчив.
Томмі не тільки грав на бонго, люба.
Здуріти можна.
Я сам не вірю.
Вона просто з мене полилася.
Я цю увертюру писав десять років.
А приїхав сюди, і бум —
закінчив за тиждень.
Мені наче підказала її вища сила.
Не знаю, Синтіє.
Усе завдяки цьому місцю. Я його люблю.
Це чудово. Справді.
Але сам знаєш — що піднялося, має упасти.
Так.
Я думав, ми перевіримо цю теорію.
Припини, це жарт.
Заткнися.
Я два тижні терпів твоїх шльондр.
- Іди сюди. - Ну й козел.
Дивися. Подивись.
Що?
Я приїхала по тебе.
Але я більше не знаю,
хто ти зараз.
- Це передала Клер. - Клер?
Вона хоче добра, але це повне лайно.
Отрута.
Як і нью-йоркський симфонічний.
Тікай звідти, Синтіє. Тікай якнайшвидше.
Може, лишишся тут зі мною?
Я б лишилася, та в мене алергія на кокоси.
Повертайся.
Плювати, скільки разів ти обробиш антибактеріальними засобами,
у рота я б його не взяла ні за які гроші.
Ага, радій, що не вмієш грати. Суху ганчірку.
Тобі не дивно його лишати?
Ні, він її сплюндрував, і мій борг як музикантки про неї подбати.
- Вологі серветки. - «Про неї»?
Це дівчинка.
Треба вигадати ім'я.
Я думала про Кімберлі.
Любите «Моцарта»?
Мені подобається «Бах».
Так?
Він засолоний.
«Бах» іде з беконом, а я його люблю,
хоча «Моцарта» теж можна замовити з беконом.
Це «Сальєрі».
Дякую вам.
Потиснімо руки на знак примирення?
Точно? Бо я чув плітки, що ви не любите таке.
Припини. І звідки беруться всі ці плітки?
Колись ми ще зіграємо разом.
Творчий керівник Яна Філоненко і плітки?