Mozart v džungli
„STOUPÁŠ MI DO HLAVY“
Nějaké zprávy ohledně kamaráda Thomase?
Jasně. Nic mi do toho není.
Když si zahráváš se šéfy, nemusí se ti to vyplatit.
Zato s poctivým pracujícím mužem...
Hailey, on se mnou flirtuje?
-Bobe, flirtujete? -Ani nevím, jak se to dělá.
Promiňte, vy jste umělci?
Musíte to objet a zaparkovat bokem. Já to nevymyslel.
To byste musel mít nějaké postavení.
A nemít králičí uši.
Tam je maestro. Musím jít.
-Pokračujte. -Maestro!
-Ano. Hai Lai! -Ahoj.
-Bláznivé načasování, co? -Jo, jaký byl váš výlet?
Hai Lai. „Nic za mnou, vše přede mnou, tak, jak to na cestě bývá.“
Kerouac.
Máš něco hodně mimořádného, Hai Lai. Jako hluboká řeka.
Já myslela spíš zurčící potok.
Zurčící potok. Ano, zurčící potok.
-Nicméně, jsem tu pro úkoly. -Ano.
Dobře, máš dva závazky, ano? První.
Dostaneš mě na Arnolda Palmera?
-Slyšela jsi o nich? -Ano.
Jsou dobří. Teď jsem je objevil.
Je to šílené. Pojmenovali se podle slavného tenisty.
-Golfisty. -Co?
-Je golfista. -Byl dobrý ve všem.
Dobře. A teď ta druhá věc, která je úplně nejdůležitější.
Od chvíle, kdy jsme spolu začali pracovat,
-jsem ti naložil hodně povinností, že? -Ano.
Dobře. Já mám vůči tobě taky povinnost
a dnes chci, abys objevovala.
Chci, abys tu hledala inspiraci.
Nezáleží na tom, jak se objeví, že přijde z neočekávaných míst,
ale musíš něco zažít.
Potřebujeme to, abychom se dostali do toho, co děláme.
-Maestro! -Oba to potřebujeme.
Tak ráda vás vidím.
Ano? Ano. Bunny, ahoj!
Tohle je ta malá chajda, o které jste mi vyprávěla? Páni.
-Glorie, uteču ti někdy? -Ne, když tomu zabráním, maestro.
Připravený vybrat pořádné peníze?
Vážná práce, ano. Žádná legrace. Vážně.
Musíte mi slíbit, že nenecháte Glorii, aby vás udřela.
Ale jsou tu velcí sponzoři. Říkal...
Maestro, podporujeme tu umění,
ale nechceme vám brát zábavu.
Chci, abyste si to tu užíval, relaxoval, družil se.
Jen buďte šarmantní jako obvykle a peníze se pohrnou, slibuju.
Fajn. Budu relaxovat.
Marlone, tady jste.
Marlon Guggenheim z větve Guggenheimových v Connecticutu.
Přemýšlím, že ho adoptuju.
To je Alice Seminoffová.
Sponzoruju ji.
Bravo!
Maestro, můžeme si vás vyfotit? Maestro?
Maestro. Pojďte. Vyfotíme se. To je ono. Ano.
Můj bratranec vás vozil v Minneapolis...
Kde je? Je pryč.
-Napsal jsem symfonickou báseň... -Maestro, podepíšete to?
Je to stránka z nahrávky vašeho houslového koncertu.
Minneapolis mi nic neříká, promiňte.
Díky za pomoc, drahá.
Všechno se hrne dopředu tak rychle. Stará dáma těžko drží krok.
Jistě, to nic. Ty růžové jsou Percocet,
-a ty bílé jsou Xanax. -Růžové.
To jsou ty, po kterých je mi veselo a skvěle uvnitř.
Ale jak poznám rozdíl?
Tak vám prostě ty bílé vezmu, abyste se nespletla.
Lizzie, to myslíš vážně?
-Ahoj. -Ahoj.
-Co tu sakra děláš? -Pracuju. Co tu děláš ty?
Moje máma a Bunny jsou kamarádky asi tak 200 let.
Vážně, jsou upírky.
Vypijou krev všem, kdo se s nima neplavili na Mayflower.
Netušila jsem, že jsi v Dcerách americké revoluce.
Proč jsi mi to neřekla?
Protože je to děsně trapný.
Koho zajímá taková kravina?
Ale tahali mě sem na večeře
a lovy velikonočních vajíček celej život.
Znám tu každej kout.
Hele, našly jsme štáb al-Káidy.
-Buďte ticho. -Zmizte a zavřete dveře.
Nejsi Elizabeth Campbellová?
-Ne. -Jo. Chodili jsme spolu do přípravky.
Nepamatuješ si? Evan Byers.
Vypadám, že jsem chodila do přípravky? Vážně?
-Ne, madam. -Ne, madam.
Správně. A neříkejte mi madam, pitomečci.
-Elizabeth. -Zmlkni.
-Je roztomilý. -Evan Byers?
Má ze mě erekci už od... Ani nevím, nepamatuju si.
A co ty, děláš maestrovi chůvu?
Ne, dneska tu mám objevovat a zažívat.
Já právě dostala něco od jedné stařenky.
Chceš to prozkoumat a zažít?
Ani ne. Víš, kdo je ten chlap v té žluté košili?
Nějaký Marlon nebo tak?
Marlon Oscar Guggenheim IV.
Vyrostl v Newportu a Beacon Hillu a je k mání.
„A je k mání.“
Hele, Hailey, myslím, že to není úplně tvůj typ.
Ne, není můj typ. Ale připadá mi zajímavý.
-Jsi trochu oportunistka, co? -Ne.
Proč ho nezapojíme do malé průzkumné konverzace?
-Nemůžeme prostě... -Ahoj, Marlone.
Jsem Lizzie. Tohle je Hailey.
Hraje na hoboj a hledá nové zážitky.
Tohle je Marlon. Je z Beacon Hillu, je senzací Newportu,
a umí se oblíknout. Zbytek je na vás. Čau.
-Ta se tedy vyzná. -Ano, omlouvám se za ni.
Vaše náušnice.
Když jsem žil v Paříži, znal jsem herečku, která měla přesně stejné.
Byla neuvěřitelně krásná,
a kromě toho i nejúžasnější osoba, jakou jsem potkal.
Budete hrát v zahradě. Zatím si odložte cello sem.
V přestávkách máte zakázáno se bavit s hosty
nebo s nimi jakkoli interagovat.
To je diskriminace. A zakazují to odborová pravidla.
Tohle je slušné sídlo, pane, nechte své odborové manýry za dveřmi.
Když nebudete hrát, můžete sedět tady,
po ruce bude občerstvení.
Nějaké otázky?
Ano, já mám otázku.
Viděl někdo tu blonďatou dívku, co hrála na flétnu jako anděl?
Je... Hej, hej! Cynthie.
Bobe, Warrene Boyde, Světlano. Jak je?
Budete hrát? Co budete hrát?
Maestro, my s tebou nesmíme mluvit.
Jsme jen skromní potulní umělci.
Taky nesmíme jíst nic jiného než tyhle pravěké tuňákové sendviče.
Maestro, je mi líto, ale slečna Scheifelbeinová trvá...
Ne, ne.
Ta malá černá vajíčka. Jak se jim říká?
-Kaviár. -Kaviár.
Dejte si trochu. Je skvělý. Vážně skvělý.
Maestro, prosím. Musím udržovat jistou...
Musíte ochutnat, co vyrábíte. Je to dobré.
Člověče přes lososa, dejte si. Ano.
A aranžére květin. Skvělé, že?
Všechny ústřice, foie gras, všechny ty talíře
jsou tady dole v jídelně. Bobe, jestli chceš hrát jako bůh,
-musíš tak i jíst, ano? Za mnou! -Jo.
Možná neřeší pauzy na záchod,
ale musím uznat, že mám Rodriga čím dál radši.
Má nepopiratelný šarm.
Takže už jsi starého maestra opustila.
Cynthia, že ano?
-Víte o tom něco? -Ano.
Ano, vím.
Jsi v pořádku? Jasně. Není to moje starost.
Zdědil od matky pět milionů. Okamžitě o dva přišel...
Slyším o tom po celém městě. Všechny ty řeči, že se Thomas vrátí.
Musí to přestat, Edwarde, vážně. Vždyť ani nevíme, kde je.
Možná nechci přestat.
Edwarde. Chápu, že změna může být obtížná.
Nemluv se mnou jako s dítětem, Glorie.
Chceš moje peníze. Musím projevit názor. Pěkně hlasitý.
Díky.
Claire, mohla bys ho prosím přivést trochu k rozumu?
Nedívej se na mě, dokud mi nevysvětlíš, proč tu ta ženská hraje na cello.
Hudbu zařizovala Bunny. Jsem si jistá, že to jenom přehlédla.
Ano, jenže Bunny nikdy nic nepřehlédne, že?
Povídejte, jaké je to pracovat pro Rodriga DeSousu?
Úžasné. Jednu chvíli vařím nějaký podivný bylinkový čaj z Peru
a v další chvíli přepisuju 200 let starý koncert.
Je šílený, ale i úžasný a poetický a...
A vy jste do něj očividně zamilovaná.
-Ne. -Ale samozřejmě.
Ne. Problém je v tom, že jsem jeho asistentka,
ale chtěla bych hrát na hoboj.
Jste mladá. Ještě máte čas.
Nejsem si jistá. Je mi 26. Není žádný sólista,
který by získal dobrou pozici v orchestru po třicítce.
Tikají mi hodiny.
Poslední otázku, maestro. Můj synovec Jonathan bude ukončovat
-konzervatoř Oberlin, a... -Dobře.
Jste jeho hrdina. Nemáte pro něj nějakou radu?
Ano, poradil bych mu, že má hodně číst,
nadšeně cestovat a za žádných okolností,
nikdy, vážně nikdy, si nenechat vytetovat jméno své lásky na zadek.
Musím jít. Omlouvám se, ale musím.
Máme 10 000 dolarů. Kdo dá 15 000?
Patnáct, patnáct tisíc.
Přátelé, patnáct tisíc dolarů je ubohá částka k uctění
úžasných finálových tónů Mahlerovy Symfonie č. 5.
Patriku, vím, že je máš, řekl mi to tvůj makléř.
Našel jsi svého plavovlasého anděla?
Ne. Bohužel, stále mi uniká.
Možná je to metafora.
Někdy si říkám, jestli vyděláváme peníze, abychom mohli tvořit hudbu,
nebo děláme hudbu, abychom získali peníze?
Jsme jako had žeroucí vlastní ocas.
A ty jsi slyšel mladou dámu překrásně hrát na flétnu.
A všechno dává smysl, že?
Prodáno Patriku Dontenovi za 30 000!
Co bude dál?
Co takhle houslový recitál od našeho maestra?
To není na seznamu, Edwarde. Chovej se slušně.
Mluvím vážně, Glorie. Vypíšu šek na 200 tisíc dolarů,
když uslyším Rodriga DeSousu hrát nám na housle.
Maestro už nehraje před publikem. To ví každý.
Ne, děkuji, Glorie, ale...
dnes večer cítím zvláštní inspiraci, abych udělal výjimku.
Koneckonců, pan Biben je dobrý přítel Thomase Pembridge.
A už jen kvůli tomu a daru 300 tisíc dolarů,
jak bych mohl odmítnout?
Jsme dohodnutí.
Kdo má housle? Skvěle, přineste mi je.
Ano.
-Nakopej mu zadek, maestro. -Gracias, Bobe.
Tak, pane Bibene, co byste rád slyšel?
Možná skromnou píseň z mé domoviny?
Nebo je to pro vás moc nelegální?
Ne. Ne, nechám to na vás.
I když chápu, že občas máte problém
rozhodnout se, co zahrajete.
Ano, to je legrační. Protože...
Jsme jako dva školáci, co se perou na hřišti
plném neandrtálců a...
Fajn, už vím, co budu hrát. Vím, co budu hrát.
Bylo to zábavné, ale...
Nemyslím, že vaše krátká skladbička odpovídá mé investici.
Teprve jsem začal, Edwarde. Víte, tohle je jednoduchá melodie,
ale jeden z největších skladatelů v ní dokázal najít magii.
Jsem si jistý, že jako milovník klasické hudby víte, kdo tohle složil.
Dobře.
Za 300 tisíc dolarů, které daruji,
můžete mi říct, který skladatel vytvořil tuhle variaci na tu...
Jak jste to říkal? „Skladbičku?“
Řekněte mi, Edwarde,
za 300 tisíc, kdo to složil?
-Obávám se, že netuším. -Chcete přítele na telefonu?
Nebyl to nikdo jiný než Wolfgang Amadeus...
-Mozart. -Mozart.
Díky moc za těch 300...
Nebojte se! To se jen baví děti.
Prosím tě. Kolikrát ti to mám říkat?
Nejsem tvá vzácná Elizabeth. Pěkně jsme si popovídali.
Ne, teď jsi Lizzie.
Což se běžně používá jako zkratka pro Elizabeth.
Miluju, když říkáš sprosťárny.
Jasně. Vždycky jsi byla trochu divná.
Ostatní děti to většinou nechápaly,
kvůli čemu ses asi chtěla lišit ještě víc.
Takže k tomu, že jsi suchar, jsi jako Sigmund Freud v Dockers, co?
Pamatuješ si Halloween v osmé třídě?
Ta párty u Tommyho Klinea?
Všichni byli oblečení jako Harry Potter nebo Frodo...
Věřila bych tomu, že jsi šel za mobil.
-Jo, ale ty ne, Elizabeth. -Vlastně jsem chtěla jít k baru.
Ne, tys přišla jako Billie Holidayová.
Já ani netušil, kdo to je.
Měla jsi ty vintage šaty a bílé gardénie ve vlasech
a zničehonic jsi prostě začala zpívat.
Ta píseň, to bylo... Páni.
You Go To My Head.
A všechno se prostě... Zastavilo.
Nikdy jsem na to nezapomněl.
A chtěl jsem ti to říct.
Hej, počkej chvíli.
-Chceš ji pro mě naplnit? -Dobře.
Dobře. Tak na co sakra čekáš?
-Ne, to ne. -Prosím, vrať mi klíče.
Říkej tomu dýško.
Bobe, líbí se mi tvůj styl.
-Ahoj. -Ten dort mu šíleně chutná.
Alice, jmenuji se Rodrigo.
Máma mi ukazovala vaše video na YouTube, ale ostříhal jste si vlasy.
Ano. Líbily se moc lidem.
To je divný důvod. Většina lidí se chce líbit.
Ano, ale ne nezbytně kvůli vlasům.
Slyšel jsem tě hrát, Alice.
Hraješ nádherně. S takovou silou, tak...
Chtěl bych se tě zeptat na moc věcí.
Dobře, ale můžeme zůstat tady?
Jo. Jistě, jestli mu to nevadí.
Pověz mi, Alice, kdo je tvůj oblíbený skladatel?
Mám ráda Debussyho a Chopina.
A Katy Perry, ale můj učitel mi nikdy nedovolí hrát její písně.
Tomu rozumím. Já vždycky chtěl hrát píseň
Walking On The Moon od kapely The Police,
ale moji rodiče s tím nesouhlasili, a tak...
Chci říct, že na tom nezáleží.
Na ničem nezáleží, když miluješ hudbu, víš?
Ale když máš talent, a ten ty máš,
musíš pro hudbu obětovat všechno.
Očekává se od tebe, že obětuješ všechno.
Jsi ochotná to udělat, Alice?
Promiň, nechtěl jsem tě vyděsit, promiň.
Jak se cítíš, když hraješ?
Když hraju před svým učitelem,
myslím hlavně na to, abych neudělala chybu.
Ale když jsem doma a hraju pro sebe, tak nemyslím na nic.
A když skončím, je to jako probudit se ze sna.
Ano. Rozumím.
Proč jste smutný?
Alice, je dlouho po večerce. Musíme opravdu jet.
Máte krásnou a velmi talentovanou dceru.
Díky.
Kdybych mohl nějak pomoct, ozvěte se mi.
Alice.
Andílku, vůbec nejsem smutný.
No tak, jdeme.
Vždycky jste chtěla hrát na hoboj?
Když mi bylo pět, šli jsme na vánoční recitál
a byla tam dívka, co hrála na hoboj,
a já se otočila na mámu a povídám: „Mami,
„chci jednu z těch černých tyček.“
A ona mě ignorovala.
O tři týdny později jsem ji uprostřed noci vzbudila
a říkám: „Kde je moje černá tyčka?“
A ona mi jednu sehnala a bylo to.
Ano. Zjistila jste o sobě něco hlubokého.
Jako matematik nebo geniální šachista. Věděla jste to.
Nebo se mi líbilo, jak to vypadá.
Ne. Je to víc než to.
Jo, asi máte pravdu.
Od osmi let jsem cvičila pět hodin denně.
Nedělala jsem nic jiného.
Byla jsem jako mrňavý mimozemšťan na alternativní planetě normálních dětí.
Měla jsem hoboj a hudbu, která mi pořád proudila hlavou.
A nakonec jsem našla další mimozemšťany.
A za to všechny ty věci stály.
Teď se snažíte dostat na mateřskou loď.
Ano, do filharmonie.
Omlouvám se za tu nejnudnější konverzaci na světě.
Je to úplný opak nudy. Žertujete?
Vážně?
Ano. Vyprávíte příběh, jak jste se poznala.
To je nejdůležitější věc na světě.
Všichni to chtějí, málokdo umí. Většina není dost odvážná.
Proč se s vámi mluví tak snadno?
Uvažujete chybně. Vy se snadno posloucháte.
Zváštní, že to nevíte.
Uděláte mi laskavost?
Ano, samozřejmě.
Naučte mě hrát.
-Na hoboj? -Ano, na hoboj. Chci hrát.
Jen jednu píseň. Krásnou píseň. Prosím.
Samozřejmě.
Dobře.
Stoupáš mi do hlavy
Tvůj úsměv zvedá mi teplotu
Jako léto s tisícem červenců
Pronikáš mi do duše
Svýma očima
-Dobré ráno, maestro. -Dobré ráno!
-Jak se máte? -Hraju krásnou hru
-s novými přáteli. -Fajn.
Podívej.
Radost. Dobře, vámonos!
Maestro!
Jste v pořádku?
Dokončila jsi svůj úkol, Hai Lai?
Ano, maestro. Zkoumala jsem a prožívala.
A možná jsem našla trochu inspirace.
Hai Lai, to je skvělé.
Pak to stálo za to.
Hai Lai.
Kreativní dohled Tereza Němcová ace.