Гаразд. Ближче, ще ближче. Ось так. Чудово. Бездоганно.
Щасливіше. А можна побачити очі Родріґо?
Ні, не можна.
Гаразд, тоді з окулярами. Гендріку, дай маестро паличку.
Дякую.
Щасливіше. Усе чудово.
Ви ж працювали вже з такою?
Так, маестро, диригуйте! Пристрасно.
У вас десять кадрів.
Щасливіше.
Це вісім. Лишилося два.
- Що? - Лишилося два кадри.
Ми щойно почали.
Хочете побачити пристрасть?
Це найкраще фото, яке я колись робив.
МОЦАРТ У ДЖУНГЛЯХ
«РЕПЕТИЦІЯ»
- …стала вашою суттю. - Перепрошую.
Маестро зазвичай не такий.
Він просто…
На нього багато звалилося.
Ні. Це все щастя, братане.
Він неперевершений.
Ось так. Тепер дивися на годинник.
Своїм поглядом змусь час піти назад.
Тебе не зупинити, так? Їж…
А як особисте життя впливає на вашу роботу?
Маестро.
- Дякую. - Ага.
- Я про це ніколи не думав. - Так.
Я не думаю про такі речі.
Як на мене, це ідіотизм.
Маестро. Без них нікуди,
великий оркестр без них помре.
Дякую, що погодилася на зйомку.
Синтіє, ти дуже цінна частина оркестру в багатьох сенсах цього слова,
а на посаді голови комітету виконавців і поготів.
Оркестр тебе обожнює. Я теж.
Рада це чути, бо в мене є кілька тем, які я б хотіла обговорити.
У нас із тобою багато спільного.
Ми обидві обожнюємо геніїв, особливо диригентів.
Ти обожнювала Карзова в Москві,
потім нашого любого Томаса в Лондонській філармонії
з 95 до 98 року, а потім — Карлу ді Гоцці.
Так важко знайти гарну диригентку.
А потім знову Томаса.
А вони обожнювали мене, хоча це й не твоя справа.
З ним важко.
Бачиш зморшку в мене на лобі?
Вона нова.
Ці сильні відомі генії…
Вони як великі діти, так? Влаштовують істерики.
«Хочу це. Дай мені ось це. Ти мене не розумієш».
Навіть, якщо ти їх розумієш,
вони все одно не вірять.
З тобою все інакше, Синтіє.
Вони знають, що ти їх розумієш, отже довіряють.
Це може значно нам допомогти.
- Чого ти хочеш? - Не відходь від нього.
І я завжди буду тобі рада.
Зараз важкі часи, і ми обидві хочемо, щоб цей заклад їх пережив.
Різниця в тому, що ти дивишся на оркестр і бачиш заклад.
Я бачу музикантів, а глядачі…
Глядачі бачать лише нашого нового маестро…
Я не збираюся про неї розмовляти! Ні! Зрозуміло?
Якісь проблеми, маестро?
Ні. Ми знайшли вихід.
Чудово.
Інтерв'ю закінчено, чао. Гейлі, повісь те оголошення.
Органний зал - Сцена праворуч
Я не спала з Родріґо.
- Що ще? - Я хочу у вас вчитися.
Ти що, мазохістка чи що?
Можливо. Не знаю. А можна не бути мазохісткою та грати на гобої?
Ви найкраща в Нью-Йорку
й лише ви можете допомогти мені наблизитися до мрії.
Твоя правда, я найкраща,
і дещо із цього передається моїм учням, але я не чудотворець.
Я вмію грати краще, ніж вийшло тоді, і я готова на жертви.
І що, медаль тобі дати? Я багато беру.
- Нічого. - Чотириста за годину.
Трясця. Що? Ні…
Я потягну. Коли починаємо?
Я ще не сказала «так». Повідомлю, якщо погоджуся.
- Якого біса? - У мене є ще інша робота.
- Що? - Що за лайно?
Репетицію скасували?
Репетиція завтра
«Одягніться тепліше»?
Треба стиснути куточки губ,
щоб втримати тростину.
Добре. Дуже добре.
Алекс - Ти не зайнята?
Потім вдихаєш та видихаєш рівний потік повітря.
Гейлі, Тіму нарешті зроблять обрізання.
Завтра. Замутимо йому суп?
Ліззі, це Дункан. Йому 12. Одягнися.
Хай йому грець.
Даруйте.
Жодних проблем.
- Не візьмеш? - Ні.
- Це Алекс? - Так.
Замовкни і дмухай.
Ти тепер його ігноруєш? Тобі що, 12?
- Без образ. - Не образився.
Мені допомогти?
Ні. У жодному разі. Я розберуся після уроку.
Тебе бентежать дві речі.
Вона терлася об його лице пахом,
і вони колись давно спали разом.
Хоча, може, товчуться і зараз.
Перепрошую.
Дункане, думаю, на сьогодні досить.
Тут така річ.
Мати не хоче платити за уроки, тому я сподівався,
що зможу заплатити цим.
Це марка?
Це коричневий принт Ес-Джи-57 десь 1847 року
з Великої Британії.
Думаю, вона варта п'яти уроків.
І що мені з нею робити?
Продай на Ібеї. Вона варта 500 баксів.
Боже. Домовилися.
Хід конфлікту визначає не ініціатор,
а опонент.
Батьки ходять на сімейну терапію, хоч вони більше не разом.
Дякую, Дункане.
- До зустрічі. - Бувайте.
Обережніше в метро.
Гаразд.
Вона жила тут.
Два байкери, 79 рік. Класні були часи.
Привіт, Бетті.
- Привіт. - Привіт. Дозволь мені…
Попередиш, якщо він ще раз таке втне?
Постараюся.
Вітаю на репетиції.
Гейлі.
Допоможи. Народе.
Вони відчинені?
Ні, тому я…
Гаразд. Добре.
Це, трясця, настільки неправильно, що я й описати не можу.
Вітаю на репетиції.
Синтіє, бачу, носиш браслет.
Авжеж.
Граційна, як газель.
Час обкатати мої металеві колінні чашечки.
Чудово, Ді-Ді.
Гей, Михайле. Воррене Бойд.
Так.
Ти проліз. Світлано, обережно.
- Привіт, Рене. - Привіт. Дякую. Усе гаразд?
Обережно, не зачепися.
Я допоможу.
Тепер ти. Ну ж бо.
Обережно, Гейлі.
- Пробачте. - Нічого.
- Так. Ти вільна. - Дякую.
- Добре. - Гаразд.
Привіт, Едварде. Ти що, боксер?
Ні, але мене тренує боксер.
І є спаринг-партнер.
Випадково його вирубив.
З ним усе гаразд, він молодець.
Містере Байбене, як завжди.
Без селери, з овочами.
Хочете ще чогось?
Просто води, дякую, Джоеле.
- І ми не будемо хліб. - Так, сер.
Ґлоріє, у мене о другій батьківські збори,
тому давай до справи.
Чудовий вигляд.
- Дякую. - Прошу.
Учора я давав інтерв'ю бізнес-секції «Таймс»,
і репортер сказав, що Родріґо
покинув інтерв'ю «Сандей».
Так, його перенесли.
Наплювати. Це принизливо. Для мене.
Томас Пембрідж, може, утратив той блиск новизни,
але з ним хоча б було легко.
Едварде, ми вирішили піти на ризик з Родріґо,
бо на цьому ризику можна заробити.
Сексуальний та небезпечний. Ти хотів зірку, а отримав комету.
Він під контролем.
Щось не схоже.
Іти під укіс — не сексуально.
Таке я б не трахнув.
Він ще має довести, що зможе керувати клятим оркестром.
Інакше я виступатиму за повернення Томаса в наступному сезоні.
Томаса?
Ти хотіла мою бізнес-пораду.
Керуй оркестром, як бізнесом.
Протягом 500 років класична музика лише втрачала гроші.
Це не бізнес.
Усе — бізнес.
Слухай, рано чи пізно,
нам доведеться сісти та обговорити
Родріґо та оркестр.
Я заплуталася. А зараз що ми робимо?
Ні. Зараз час для зборів.
Ґлоріє Віндзор, це міс Алісія.
Ґлорія керує симфонічним,
а міс Алісія — заняттями сина.
Може, влаштуємо тур для школи на симфонію?
Хай подивляться.
Так. Було б чудово. Ага.
Музиканти таке люблять.
Бісова вологість.
Мій інструмент зіпсується.
Бобе, це інструмент, він хоче, щоб на ньому грали.
А я роззуюся.
Що ми тут робимо?
Знаю, ви всі про це думаєте.
Це наша земля,
навколо нас місто, люди в їхніх домах.
Іноді, коли ми заплутуємося, треба повернутися до основ.
Лише там починається краса.
Ми зіграємо твір, який ви чудово знаєте.
Увертюру Чайковського «1812 рік».
Що, трясця, тут відбувається? Хто ви?
Симфонічний оркестр!
Готові?
Усе гаразд?
Ні! Нічого не гаразд.
Мені потрібна допомога. Я не хочу, щоб мене ось так шпиняли!
Ні. Місіс Віндзор,
я бачу та чую тут чудові речі.
Музиканти всміхаються.
Радіють більше, ніж раніше.
Вони йому небайдужі.
Йому небайдужий лише він.
Але мені приємні твої слова.
Дякую.
Пробач, мені так соромно, але я не пам'ятаю твого імені.
Я — Павло. Але вони звуть мене Павел.
Павел.
Гарне ім'я.
- Дякую, Павле. - Ні.
Дякую вам, що дали нам такого маестро.
Так!
Було весело.
- Є питання? - Так.
- Де тут туалет? - У мене є.
Так.
Що це таке?
Це гобой. Хочеш потримати?
Авжеж.
Не соромся. Тримай міцно.
Гей.
Ви розумієте, що це не репетиція?
Це був виступ.
Так, і дуже гарний.
Ні. Несанкціонований.
Так. Несанкціонований. І неконтрольований.
Без меж та гальм.
Він настільки живий, що в тебе аж щічки стали рум'яними.
- Подивися. - Дякую, маестро.
Я тебе таким ще не бачив…
- Піца. - Це нам?
Так, вона для всіх, Бобе.
Народе, беріть шматочок.
- Гейлі. - Тут.
- Візьмеш і нам? - Так.
Так. М'ясну?
- М'ясну? Гаразд. - Так.
Хай буде м'ясна.
Чудово зіграли.
Дякую. Дуже дякую.
Ідіть, візьміть собі піцу.
Беріть піцу, народе.
Усі в захваті, так?
Так. Це було неймовірно.
Я про піцу.
Гейлі.
- Так? - Іди сюди.
Боже. Гаразд.
Знаєте, у 70-х я жив тут за рогом.
Ціле десятиріччя. Здуріти можна.
Трясця, копи.
- Поліція? - Так.
Поліція? Гаразд. Чекай тут.
Хто тут головний? Хто головний?
- Я. - Чудово. Хто ви?
Мене звати Родріґо.
Він маестро.
Добре. Містер Маестро, так?
Можна й так.
Що ви тут робите?
Я привіз оркестр на репетицію.
Ми граємо в симфонічному залі Августа,
та нам набридло.
Ви бували там?
Народе, розступіться.
Трохи відійдіть.
То ви привезли сюди народ,
щоб влаштувати собі вечірку?
Ні, це вечірка для всіх людей, усіх рас, ми раді всім.
Лягавий, це симфонічний оркестр.
Гей, охолонь.
Це ваші болторізи?
Ні. Я позичив їх у Павла.
Мені наплювати, хто ви.
Це вторгнення в приватні володіння.
Сер, можете не сцяти там на стіну?
Хто це зробив? Збирайтеся, ходімо.
Прибирайте тут усе. Швидше. Уперед.
Стривайте.
У нас все під контролем.
- Збирайся. - Серйозно?
- Що? - Я сказав: «Серйозно?».
Вам більше нічим зайнятися?
Збирайте речі. Давайте.
У світі відбувається стільки огидного,
а вам треба зламати щось, трясця, чарівне?
Усе гаразд?
- Ді-Ді. - Що?
Легше.
У мене є право висловлюватися, чи ви забираєте і його?
Технічно, у нього є таке право, так?
Гей, не чіпай!
Офіцере, музичні інструменти — дуже тендітні речі.
Обережніше.
- Не втручайтеся. - Боже. Він заламує мою руку!
Назад.
Ви що? Гей, ви чого?
Назад. Відійдіть.
Фашисти!
- Гаразд. Сюди. - Добре.
Один уже готовий.
Вибачте.
Ви подумали щодо уроків?
Ти що, жартуєш?
Ні, я ж мазохістка, забули?
Може, у суботу вранці буде вікно о пів на сьому.
Чудово.
Мій учень отримав місце в опереті Канзас-Сіті.
Я прийду. Швидше б субота.
Офіцере, я подбаю про те, щоб він не запізнився на засідання.
Дуже дякую, що прийшли.
А оскільки в нас є ще квитки,
думаю, буде справедливо подарувати їх вам.
Зателефонуйте мені, про вас та вашого гостя подбають.
Дякую.
Гарні манери, так.
- Ось тут, будь ласка. - Гаразд.
Дякую.
Будь ласка. Дякую.
- Привіт. - Привіт.
Я тобі писав.
Не хочу, щоб ти подумала, що я маніяк.
Ні, я була дуже зайнята, тому не змогла подзвонити.
- Гаразд. - Пробач.
Ні-ні, усе гаразд.
Ти дуже гарний танцюрист.
Дякую.
А ти береш слухавку, коли дзвонять лише погані?
Бо в такому разі, я б міг
- більше лажати. - Ні.
Я бачила тебе в ліжку Еддісон.
Це така дурня, але…
Я дивився там телик, доки чекав на тебе, і заснув.
Ясно.
Гаразд.
Я не знаю. Пробач.
Усе гаразд…
Не знаю, чи зараз найкращий час це казати…
Я хотів запросити тебе до Флориди.
- Справді? - Так.
Нащо?
Якийсь модельний агент чи як його
побачив мій виступ, а їм зараз потрібен танцюрист для реклами спрею для тіла,
тому я поїду туди працювати.
- Боже. - Так.
Флорида.
Я не можу.
У мене урок гри на гобої о пів на сьому ранку.
Може, звучатиме безглуздо,
але викладачка просто неймовірна,
а ще вона мене ненавидить,
тому й погодилася на такий час.
Гаразд.
Пів на сьому ранку.
Так. Знаю. Повний жах.
- Так. - Але це дуже важливо.
Зараз я маю зосередитися саме на цьому.
Я б з радістю зустрівся, коли повернуся.
Гаразд.
Гаразд, гарного тобі уроку.
Ґлоріє, можу я дещо тобі сказати?
Бачила б ти їх.
Це було чарівно. Неймовірно. Вони були такі…
Я поговорила з юристом Леонарда Бернстайна.
Не того.
Він нагадав мені,
що ці твої пригоди могли вплинути на твою візу.
Тебе могли депортувати.
І ти маєш побачити сюрприз від нашого друга Боба.
Рахунок на 80 000 доларів за понаднормові та премію за виступ.
Гаразд. Я заплачу зі своїх.
Гаразд, та сенс не в цьому.
Це мала ціна за дещо таке цінне.
Я вперше відчув,
що ми чогось досягнемо.
Що ми на правильному шляху.
Родріґо, я вірю у твоє мистецтво,
у твою завзятість, зацікавленість, у тебе.
І я скажу прямо.
У нашого оркестру серйозні фінансові проблеми,
дуже серйозні.
Ти розумієш, про що я?
Так.
Так, Ґлоріє.
Творчий керівник Яна Філоненко нсові проблеми,