СТІКС - ЕДІПІВ РОК
Ні, я сліпий
У мене немає очей
Та я нарешті бачу
Я знав лише темряву
Потім з'явилася вона,
без жодного спалаху, повільна та сліпуча темрява.
Я, Едіп, побачив усе.
КРОСВОРДИ - ПАЗЛИ
Я побачив…
Ти. Я все бачу.
Знімаєш мене на телефон?
Ти знаєш, хто я?
За кого ти себе маєш? Не чула про інтелектуальну власність?
Ти, мала курво.
МОЦАРТ У ДЖУНГЛЯХ
«БЕЗЗВУЧНА СИМФОНІЯ»
Агов, Ласло, фортисимо.
Нам усім потрібне подвійне еспресо. І не одне.
Я знаю, що це репетиція,
і що ви не звикли викладатися на повну
до виступу, але запевняю вас,
що лише так ця музика просякне вас наскрізь.
Тут немає «я».
Немає вас. Немає мене.
Ми всі — різні гармонічні волокна однієї голосової зв'язки.
Тільки злившись воєдино, ми зможемо спілкуватися з ними —
з людьми в залі.
- То швидше чи повільніше? - Гаразд?
Зробіть мені ласку.
Зробіть ласку, покладіть інструменти.
- Покладіть. - Покласти?
Просто покладіть.
Музика не в нотах, а в тиші між ними.
Маестро?
Так.
Зробімо перерву?
Гаразд.
Десять хвилин.
Куди на вихідних?
Гратиму в багатійки на весіллі.
Хоча б заплатить.
«Янкі» наздогнали.
- Відкритий бар. - Рахунок?
Хтось знає пароль від Wi-Fi?
Піцикато Фрік, велика «П» та «Ф».
Не направляй на мене клапан зі слиною.
Я ненавмисно.
Ще десять грамів і батончики.
Просіть, і ви отримаєте.
Вибач, будь ласка.
Та я віддаю перевагу жіночій, бо в ній чистіше.
Ти задоволений нами?
Ні. Але вся відповідальність на мені. Усе гаразд.
Мені подобається твій браслет.
Помітила, коли диригував.
А мені — твоє тату.
- Басовий ключ? - Помітив, коли ти грала.
Його було видно.
Ти про нього? Це сувенір.
Сувенір.
Ще один сувенір.
Я піду, порахуй до десяти й теж виходь, гаразд?
Добре. Бувай.
Є кілька речей, які жінка ніколи не має побачити.
Одна та найголовніша з них — вид під тогою Едіпа.
Так. Отже, із шоу все? Жодного шансу?
Ага. Гейлі Ратледж — утілення щастя.
Не віриться, що я стільки років
училася видувати повітря через трубку.
Думаю, тобі краще без шоу.
Ти зараз вільна, а тому
відкрита для нових можливостей.
Ага, сподіваюся, вони принесуть мені зарплатню,
бо зараз єдині гроші, які мені світять, —
від мого учня та крихітний чек від симфонічного за те,
що впустила гобой.
Забудь про це.
Я лише кажу, що сьогодні чарівний день, ти йдеш поруч із сексуальним чоловіком.
Так, і якщо тобі так потрібні гроші,
можу запропонувати тобі роботу.
Це звучить дуже підозріло.
Хвилинку.
Так? Чим можу допомогти?
Бредфорд Шарп. Я тут, щоб узяти у вас інтерв'ю.
Так, авжеж. Проходьте.
- Як ви? Радий зустрічі. - Навзаєм.
Так. Усе чудово.
Ось що я подумав.
Камери можемо поставити тут, бо так…
До речі, бачили інтерв'ю на Бі-Бі-Сі для «Панорами»?
Авжеж. Воно чудове.
Так, дякую.
Камеру поставте сюди.
Це вікно дасть багато м'якого світла,
воно чудово підкреслює моє обличчя.
А де камери? Вони в автівці?
Камер не буде, це подкаст.
Я — мобільна машина для інтерв'ю. Усе потрібне в моєму рюкзаку.
Справді? Як захоплююче.
Проходьте. Давайте сядемо сюди.
Чудово. Фантастично.
- Чудово грає, так? - Так.
У тітки Дарки на панталонах канарка.
- Ви так налаштовуєте… - Так.
Дякую. Це… Це було чудово.
Я дивлюся на ваше фото позаду,
де ви диригуєте у Відні.
Для мене це історична мить, її ніхто ще не перевершив.
Дякую. Я дуже ціную ваші слова, бо, як на мене, це мій найкращий виступ,
який я колись виконував.
Авжеж, критики погоджуються…
Стривайте. Давайте почнемо. Гаразд?
- Я думав, ми вже почали. - Ні.
Тоді повторіть. Дякую.
Отже. Добре.
З поверненням, це був Ксенакіс з «Analogique A-B».
Ви слухаєте «Бі Шарп»,
музичний подкаст про класичну музику.
Я його ведучий Бредфорд Шарп.
Переді мною сидить найвидатніший маестро Томас Пембрідж.
Міжнародний диригент, класик та відомий інтерпретатор музики Шопена.
Зараз він почесний музичний директор
і надзвичайно зайнята людина.
Маестро, дякую, що знайшли час. Для мене це велика честь.
Перше питання… Чи правда, що класична музика мертва?
Це повна маячня.
Класична музика живіша за всіх живих.
Родріґо описали, як шамана з паличкою,
генія з талією 50 сантиметрів.
Думаю, вона все ж таки більше ніж 50 сантиметрів.
Ваша правда. Я написав 70, але дуже нерозбірливо.
Дозвольте мені дещо сказати, і, може, це не всім відомо,
але, знаєте…
я був суддею на конкурсі молодих диригентів,
де він переміг у 12 років.
Авжеж, я не кажу, що зараз усе відбувається лише завдяки мені,
але зазначу, що це я вирішив його сюди запросити.
Вітаю. І з огляду на це,
що ви відчуваєте, коли він каже, цитую:
«Нью-Йоркський симфонічний оркестр — труп, який більше нічого не означає»?
Журналісти, дай їм Боже здоров'я, завжди виривають слова з контексту.
Це і є весь контекст.
Тобто це єдине речення. Контексту як такого не було.
Я так не думаю. Далі.
Гаразд. Це мій список творів Шопена.
Чи важко працювати з людиною,
яка відома суперечливими політичними зв'язками,
публічно пропагує вживання галюциногенів та їхні переваги,
не кажучи про бурхливі стосунки
з виконавицею та музиканткою Аною-Марією?
Ви питатиме лише про Родріґо?
Маестро, з усією повагою, ні,
але ми маємо визнати, що він став центром новин.
Слухайте. Даруйте. Зачекаєте хвилинку?
- Я подзвоню. - Так.
- Дякую. - Авжеж. Так.
Чудово. Пробач. Агов!
Козел.
Агов. Ти. Ти якийсь новий асистент?
- Маестро? - Гаразд. Слухай.
Зроби послугу. Постукай до мене через десять хвилин
і скажи, що в мене термінова зустріч. Зрозуміло?
- Через десять. - Чудово.
Як тебе звати?
Сідні Бікероуз-молодший.
Ага. Через п'ять хвилин.
Через п'ять, гаразд.
Як же довго.
А тепер почнімо нашу беззвучну симфонію.
Духові.
Фортисимо! Ласло.
Агов, Ласло!
«Навіть найталановитіша людина піде прахом,
якщо весь час стоятиме на місці». Хто це?
Вольфганг Амадей Моцарт.
У мене є цитата для вас.
«Мистецтво Нью-Йорка живе завдяки
новому досвіду, який надають іммігранти».
Будь ласка, я ж сказав, що втомився від цих банальних родріґізмів.
Ні, маестро. Я цитував ваше інтерв'ю, яке ви дали в 1988 році.
Так?
Перепрошую, маестро.
Так?
Сталося дещо термінове.
Тобто в мене дуже термінова зустріч?
Ні, маестро, у нас термінова ситуація.
Гаразд. Приготуй чаю для «Нью-Йорк Таймс».
Давайте останнє питання. Зараз іду.
Ні, маестро, стався інцидент.
Припини. Одужаєш і кліпнути не встигнеш.
«Марш Ракоці» може вбити й 20-річного тромбоніста.
Ми починали це разом.
Обіцяли, що гратимемо разом.
Нікуди ти не дінешся.
І я теж.
Я втомився носити смокінг.
Люба, можна тебе попросити?
- Авжеж. - Займеш моє місце
голови комітету оркестру?
Я не вмію спілкуватися з керівництвом.
Люба, ти в курсі, що це малинове желе
не покривається нашою страховкою?
Я серйозно. У ній немає їжі.
Нам потрібна твоя допомога.
Тоді я допоможу.
Швидкого одужання, друже.
Пробачте мені мою пристрасть.
Маестро, а вам колись хотілося чогось так сильно,
що ви забували про все навколо?
На шляху до мети не без жертв.
Так.
Не сходь з нього.
Без життя немає смерті, маестро.
Для мене честь називати вас наставником,
і сподіваюся, що колись я зможу
назвати вас другом.
Дякую.
Мене здивували твої слова.
На хвилинку я навіть майже в них повірила.
Я казав від серця.
Томасе.
Це підводка для очей?
Я так скучив за тобою. Мені не вистачає наших зустрічей.
- Томасе… - Так.
Не тут.
А де?
У тебе.
Ага. Клер буде в захваті, так?
Що ти хочеш, щоб я зробив?
Ти як дитина.
Нічого подібного!
Боже, будь ласка.
- Що це? - Браслет.
Милий. Де взяла?
Одужуй, друже.
Як же я боюся.
Ні-ні, ти впораєшся.
Просто зайди туди та скажи:
«Я тут по гроші, і мені наплювати
на вашу думку».
Так, але мені не наплювати.
Ага, тільки їм так не кажи.
Гей, слухай, усе буде чудово.
Гей, чекай. Зажди.
Гаразд.
Ось. Твоя частка.
- Дякую. - Щасти.
- Гаразд. - Бувай.
РОДРІҐО
Він одружений, ось що.
До мене прийшли.
Я передзвоню.
Викликала, Кеті?
Так. Проходь. Сідай.
ВІДДІЛ КАДРІВ
Ді-Ді, скажу прямо.
Тільки якщо я зможу сидіти криво.
Смішно, але я серйозно.
До мене дійшли деякі плітки, тому спитаю максимально відверто.
Ти продаєш пігулки членам оркестру?
Це неправда.
Ді-Ді.
Слухай, мій брат — лікар,
і іноді він дістає для мене…
Потрібен перкоцет.
Авжеж.
Скільки?
Щось я не бачу вас у системі. Як довго працювали?
Три-чотири години.
Спробую так.
Так, гроші надійшли на рахунок Родріґо.
У мене немає доступу.
Спитаю його асистентку.
Я зараз.
Уявляєш?
Вона дивиться.
Гейлі Ратледж. Тримайте.
Ваші 89 доларів 35 центів. Розпишіться тут.
І на іншому боці чека, щоб отримати гроші.
- Дякую. - Дякую.
Можна отримати й чек Родріґо?
Авжеж.
- Це було незручно? - Так, дуже.
ПОЧУЙ ВОЛОССЯ
Гей. Я бачила, як ви сміялися з мене.
Я і так достатньо осоромилася. Не треба мене ще й втоптувати.
Я дуже важко працювала,
щоб отримати хоч крихітний шанс зіграти на сцені,
і мені вдалося, хоч це й тривало лише мить.
Я б хотіла взяти цей чек
та повісити його в рамочці на стіні.
Але я не можу, бо мені потрібні гроші.
Знаєте, скільки годин я практикувалася грати на гобої?
Мені 26. Я репетирувала по п'ять годин на день, сім днів на тиждень.
Не хочете підрахувати це лайно на комп'ютері?
Робила тростини, ніколи не гуляла.
Аж до середньої школи не вміла плавати та їздити на велосипеді.
Як довго ви тренувалися сидіти
за столом та бути грубими курвами?
Хоча, може, у вас просто талант.
Ви «чуєте волосся»?
Бо я ніхріна не чую.
Я лише чую егоманіяка з бісовим папугою.
Боже.
Можете мені пробачити?
Не задкуй після такого сміливого вчинку.
Гаразд? Ніколи.
Уся твоя величезна лють має іти
лише на мене.
Навкруги мені всі лестять,
тому приємно, коли хтось каже правду.
Дякую тобі за це. Я дуже це ціную.
Але якщо сказати чесно…
Іди сюди.
Я тебе розгледів.
У тебе є талант. Гра у твоїй крові.
Я взяв тебе на сцену, але ти ще не була готова.
Ти це знаєш, так?
У тебе є талант, є.
І хто знає, може, в майбутньому щось із цього вийде.
Але зараз,
якщо ти так і далі казатимеш мені правду,
я дам тобі роботу.
З дуже малою зарплатнею.
Зможеш бути з оркестром.
Навчишся чогось у мене.
Тренуватимешся грати, допомагатимеш мені з творами,
робитимеш мате, наприклад, я навчу.
Це доволі легко. Просто…
Головне, наливати під кутом 45 градусів.
Це легко… Я потім поясню.
Це… Це дуже легко.
Що скажеш?
Так, маестро.
- Справді? - Так, маестро.
Так! Добре.
Ще одне.
Отже.
Бери.
Гаразд.
Підстрижи мене.
З пристрастю, Гейлі.
Творчий керівник Яна Філоненко адусів.