‫ורק תזכורת‬
‫לשלוח את דוחות המחקר השבועיים שלכם עד מחר בערב.‬
‫בסדר, אז ביום שלישי צריך להגיש עבודה‬
‫וגם יש מבחן סוף יחידה.‬
‫פרסמתי מבחן לדוגמה,‬
‫אנא השתמשו בו.‬
‫בסדר, הכיתה משוחררת.‬
‫הומקאמינג‬
‫פרופסור מוריסו?‬
‫כן?‬
‫אני תומס קרסקו.‬
‫אם רק תקדישי לי כמה רגעים.‬
‫דיברנו. אמרתי לך שאני לא יודעת כלום על התלונה שלך.‬
‫אני יודע ואני יודע שאת עסוקה‬
‫ואני לא רוצה לגזול עוד מזמנך.‬
‫אבל אם אוכל פשוט לדבר עם בנך, עם וולטר?‬
‫לא איתרתי אותו, אבל אני בטוח שאת יכולה...‬
‫- לא. - "לא" מה?‬
‫אתה לא.‬
‫לעולם לא תדבר איתו. הבנת אותי?‬
‫אבל מיס מוריסו, חכי...‬
‫אתה בסדר?‬
‫אני יודע מה אנשים חושבים.‬
‫אני רק... אני בורג.‬
‫וזה נכון.‬
‫אני מסלים או מבטל תלונה.‬
‫אבל ההחלטה הזאת,‬
‫עם ההחלטה הזאת מסובבים ברגים אחרים.‬
‫והם מסובבים אחרים.‬
‫וזו מהות הצדק.‬
‫אני לא מבין למה כל מי שאני מדבר איתו,‬
‫מסתיר או מחליף נושא או...‬
‫משקר?‬
‫כן.‬
‫אני בסך הכול מנסה לבסס מה קרה ומי אחראי.‬
‫ואני לא מבין למה את מסרבת לעזור לי.‬
‫למה לי לעזור לך?‬
‫כי אני חושב שבנך לא עשה שום רע.‬
‫מובן שלא עשה.‬
‫אני חושב שעשו לו משהו.‬
‫פרק שביעי מבחן‬
‫וולטר קרוז, שבוע חמישי.‬
‫איפה נתחיל היום?‬
‫נוכל לדבר על אותו יום בחדר שלי.‬
‫בוא נתמקד כרגע בטיפול שלך.‬
‫בסדר.‬
‫דיברנו על החבר שלך, לסקי, איך שהוא מת.‬
‫נכון.‬
‫איך אתה מרגיש בנוגע לזה היום?‬
‫אני ממוקד בזה פחות.‬
‫למה?‬
‫אני לא יודע. אני מניח...‬
‫אני מניח שאני יותר בהווה.‬
‫אבל הייתם קרובים.‬
‫כן. זה דפוק.‬
‫אתה יכול לספר לי שוב על היום ההוא?‬
‫מה קרה.‬
‫ללסקי?‬
‫כן.‬
‫הוא מת. אמרתי לך שהוא מת.‬
‫ואיך זה היה?‬
‫דיברנו על זה, סיפרתי לך מה קרה.‬
‫נכון.‬
‫אז למה צריך לדבר על זה שוב?‬
‫אני סקרנית לדעת איך אתה מרגיש בנוגע לזה היום.‬
‫אני לא מרגיש כלום.‬
‫אתה לא עצוב? כעוס?‬
‫לא ממש, לא.‬
‫ואתה...‬
‫אין לך בעיה להשתחרר מהרגשות האלה?‬
‫מה זאת אומרת?‬
‫אתה לא מרגיש אחראי להם?‬
‫לא, כלומר, זאת לא הסיבה שאנחנו פה?‬
‫כדי להתקדם הלאה? חשבתי שזה דבר טוב.‬
‫כן, כמובן.‬
‫זה דבר טוב.‬
‫עכשיו תוכל להתחיל ב"טיטניק עולה שנית".‬
‫האחרון בטרילוגיה. אחרי "עליית הטיטניק".‬
‫מה זה?‬
‫"עליית הטיטניק".‬
‫מצחיק מאוד.‬
‫מה זה, כאילו...‬
‫"עליית הטיטניק". סרט ההמשך.‬
‫טוב פי עשרה מהמקור.‬
‫בסדר, את מתבדחת.‬
‫לא, וולטר, ואתה?‬
‫המתיחה שאתה, שרייר, ולסקי עשיתם לבנג'י,‬
‫הסרט המזויף.‬
‫אני עשיתי את זה?‬
‫כן. אתה לא...‬
‫סיפרתי לך את זה?‬
‫המתיחה.‬
‫כן. לא... אני ושרייר המצאנו אותה.‬
‫לא, לסקי המציא.‬
‫אתה לא זוכר את זה?‬
‫לא.‬
‫אני לא.‬
‫רגע, זה אומר משהו?‬
‫בוא פשוט...‬
‫אולי תספר לי על היום שלסקי מת?‬
‫- בסדר. כוונתך... - ספציפית.‬
‫כן.‬
‫כולכם נסעתם ביחד.‬
‫כן. אנחנו...‬
‫ואז...‬
‫טוב, כולנו נסענו ביחד.‬
‫תשכח שאמרתי את זה. פשוט...‬
‫מה אתה זוכר? מי היה שם?‬
‫כולם. כלומר, כל החבר'ה. היינו שם ביחד.‬
‫וולטר, אתה יכול לספר לי משהו על...‬
‫היותך שם?‬
‫איך היו החיים?‬
‫את יודעת...‬
‫במה הכי התמקדתי בתקופה ההיא?‬
‫במה?‬
‫בסוף.‬
‫זה החלק שאני הכי זוכר.‬
‫לדעת איך ההרגשה הזאת,‬
‫לדעת שאני בדרך הביתה לראות את אמי ואת דודתי.‬
‫ושום דבר לא היה אמיתי בהשוואה לזה.‬
‫בסדר.‬
‫זה מקום טוב לסיים להיום.‬
‫עשיתי משהו לא טוב?‬
‫זה מבחן?‬
‫לא, זה לא. אני פשוט...‬
‫היידי, אני יודע מי האנשים האלה.‬
‫שרייר, בנג'י, לסקי, כולם חבר'ה נהדרים.‬
‫אני יודע על מה את מדברת.‬
‫בסדר.‬
‫ואני מרגיש טוב.‬
‫ברצינות, לראשונה זה הרבה זמן,‬
‫אני מרגיש נהדר.‬
‫פאט מורגנ'ס‬
‫אני יודעת מה אתה זומם.‬
‫כן?‬
‫הצוות התקשר מהווילה.‬
‫הם רצו לדעת על מגבלות תזונתיות.‬
‫כדאי שתגידי להם, מותק.‬
‫קולין, זה מוגזם. לא היית צריך לעשות את זה.‬
‫שש עשרה שנים, מותק. זה ראוי לחגיגה, את יודעת?‬
‫תודה.‬
‫איך הולך שם? מה היא אמרה?‬
‫עדיין לא דיברתי איתה.‬
‫קולין, אל תהיה רכרוכי.‬
‫היא התקשרה כי היא רוצה משהו. תשאל ו...‬
‫אשאל. מותק, אני חייב לסיים.‬
‫בסדר. אני אוהבת אותך.‬
‫ה"פיונירס" האלה, הם פטיפונים מעולים.‬
‫- אבל צריך לדאוג שיהיו נקיים. - אימא.‬
‫חייבים לשמור את המוך.‬
‫המחט.‬
‫אימא!‬
‫אה, היידי! זה תומס.‬
‫אני יודעת מיהו.‬
‫הוא בדיוק תיקן את הפטיפון שלי, את מאמינה?‬
‫זו הייתה המחט.‬
‫מה אתה עושה פה? מה קורה?‬
‫- יש לי כמה שאלות שאני... - עניתי לשאלות שלך.‬
‫אלה ספציפיות יותר.‬
‫אז נראה לך שתוכל להיכנס לביתי ו...‬
‫זה הבית שלי, היידי.‬
‫הוא בא בנוגע לעבודתך הישנה.‬
‫אימא, תוכלי לתת לנו רגע, בבקשה?‬
‫- למה? - אין לי בעיה שהיא תשתתף.‬
‫בסדר. אתה, לך למטבח.‬
‫אימא, פשוט תני לי רגע.‬
‫בסדר. פשוט תירגעי.‬
‫לפחות תשמעי מה הוא מציע.‬
‫הוא נראה לי אדם נחמד.‬
‫הוא לא.‬
‫מה כל זה?‬
‫בפעם הקודמת שדיברנו‬
‫אמרת שאת לא זוכרת שום דבר מיוחד‬
‫על הגברים שעבדת איתם בהומקאמינג.‬
‫- זה נכון? - כן.‬
‫- כולל וולטר קרוז? - כן.‬
‫יש משהו שאני רוצה שתשמעי.‬
‫קולין, זאת היידי.‬
‫כן, מה קורה, היידי? אני באמצע...‬
‫בדיוק סיימתי מפגש עם וולטר קרוז,‬
‫והוא מציג השפעה נרחבת יותר מכפי שצפינו.‬
‫אזמין בדיקה נירולוגית...‬
‫- תאטי, היידי. בסדר, פשוט... - זה בסדר. סליחה.‬
‫- תסבירי הכול. - קרוז בשבוע חמישי.‬
‫מצבו היה נהדר. זיהינו תקרית ספציפית,‬
‫חבר שלו שמת,‬
‫ועברנו על זה בשבוע שעבר, והשבוע זה נעלם.‬
‫- נעלם, את בטוחה? - כן.‬
‫זה נהדר!‬
‫לא, קולין.‬
‫לא רק התגובה הטראומטית נעלמה.‬
‫אלא הכול. עובדות בסיסיות.‬
‫הוא איבד אפילו זיכרונות לא קשורים מהחודשים שלפני התקרית.‬
‫כן, בסדר. אז פשוט... נשנה את המינון.‬
‫- זה בסדר. - זאת בעיה רצינית ביותר.‬
‫אם לקוחות אחרים חווים את אותו הדבר,‬
‫נצטרך לעשות משהו לפני...‬
‫לא. היידי, תפסיקי.‬
‫בסדר. תביטי בתמונה הגדולה פה. זה מה שרצינו.‬
‫אתה לא מבין.‬
‫יש לו חברים, אנשים שאכפת לו מהם, ועכשיו הם פשוט...‬
‫יופי, אבל בסדר. טוב, אבל איך הוא נראה?‬
‫מה?‬
‫המזג שלו, ההתנהגות. איך הוא הרגיש?‬
‫כלומר... הוא אמר שהוא מרגיש נהדר.‬
‫בבקשה.‬
‫לא. קולין, אתה לא מבין.‬
‫לא. אני כן. אני מבין.‬
‫את אומרת שיש עניין משני‬
‫שצריך לעבוד עליו, ואני שומע את זה.‬
‫אבל העובדות של מה שאת אומרת לי הן מה?‬
‫בחור הולך וחווה דברים איומים.‬
‫בחור חוזר, מקבל טיפול, וכעת מרגיש טוב יותר.‬
‫אז אני לא ממש בטוח למה הטון שלך היסטרי.‬
‫היסטרי?‬
‫הנה אנחנו.‬
‫היום עשרה באפריל, 2018, כאן היידי ברגמן,‬
‫אני עם לקוח הומקאמינג, וולטר קרוז. שבוע ראשון, פגישה ראשונה.‬
‫זאת את, נכון?‬
‫אני לא... כלומר, זה נשמע כמוני.‬
‫והיית שם עם וולטר, נכון? הכרת אותו?‬
‫הכרתי אותו בזמנו, אני מניחה.‬
‫- אני... - והייתם קרובים?‬
‫לא, אני כל הזמן אומרת לך.‬
‫כאן.‬
‫- איך זה... - רק רגע, בבקשה.‬
‫- לא מה? - יצאת לטיול בדרכים עם חבר.‬
‫בטיול בדרכים.‬
‫- היו לי חברים. - אבל זה לא מה ששאלתי אותך.‬
‫אני יודעת שזה לא מה ששאלת אותי.‬
‫כלומר, בחייך. חלונות פתוחים, הרדיו דולק,‬
‫טסים דרך עצי האורן.‬
‫קולין, הי.‬
‫כן, האמת היא...‬
‫מה?‬
‫כלום.‬
‫לא, שמעת משהו.‬
‫אני לא.‬
‫גב' ברגמן, יש פה שישה שבועות של מפגשים.‬
‫שעות של הקלטות.‬
‫היית שם בכל יום.‬
‫איפה השגת אותן?‬
‫- את יודעת איפה השגתי אותן. - אני לא.‬
‫גלוריה מוריסו. אמו של וולטר.‬
‫איך היא קיבלה אותן?‬
‫את שלחת לה אותן.‬
‫זה כתב ידך, נכון?‬
‫ברור שהכרת את וולטר.‬
‫ברור ששניכם הייתם קרובים.‬
‫אבל את מסרבת להודות. למה?‬
‫- כי אני לא... - את כן.‬
‫ג'וזף שרייר, מה איתו?‬
‫מי זה?‬
‫מטופל נוסף שלך.‬
‫הוא נעשה מבועת עם שמיעת שמך.‬
‫מה קרה לו?‬
‫- אני לא יודעת. - את כן.‬
‫עזבת את המתקן ב-15 במאי,‬
‫אותו היום שבו וולטר שוחרר.‬
‫- מה קרה באותו יום? - אני לא יודעת.‬
‫אני לא מאמין לך. איש לא יאמין.‬
‫- אני לא יודעת מה אתה רוצה. - אני רוצה לדעת מה עשית.‬
‫- ואני אומרת לך... - מה עשית לגברים האלה?‬
‫- אני לא זוכרת. - אני לא מאמין לך.‬
‫אלוהים! אני לא זוכרת. זאת האמת.‬
‫היידי?‬
‫יש לי פגישה. את יכולה לקחת אותי?‬
‫הפגישה?‬
‫תראי, אני מצטער, אבל עדיף שנמשיך פה.‬
‫אנחנו מחכות כבר חודשים.‬
‫זה עם מומחה. אנחנו ממש חייבות ללכת.‬
‫סליחה, אבל היית בעבודה. איך התכוונת לקחת אותה...‬
‫- אתה מכנה אותי שקרנית? - לא, אני...‬
‫לא עניינך, מר קרסקו, איך הולך הלו"ז שלי.‬
‫סיימנו?‬
‫לא, לדעתי חשוב שנבין את זה.‬
‫ארוז את החפצים שלך. אתה עוזב.‬
‫היסטרי?‬
‫זה מה שאני שומע.‬
‫- זו לא תרפיה, מה שעשינו. - בחייך, היידי, בסדר.‬
‫מחקנו דברים.‬
‫מה נראה לך, שנוכל פשוט לבחור‬
‫אילו זיכרונות יושפעו?‬
‫- כאילו קונים נעליים? - לא, אבל שינינו אותו.‬
‫עזרנו לו.‬
‫אני שומע אותך, בסדר?‬
‫צריך להמשיך לשפר את התרופה. לגמרי.‬
‫הם ישעממו את נכדיהם עם סיפורי מלחמה מרתקים.‬
‫אבל נכון לעכשיו, היידי, עלייך להתגאות.‬
‫כל הגישה שלך, הקשר האישי...‬
‫אני בטוח שבזכות זה הצלחנו.‬
‫- לא, זה שונה... - אציג את זה למשרד ההגנה,‬
‫והם יפתחו את הברז המזוין.‬
‫נוכל להציב את החבר'ה האלה מוקדם מכפי שחשבנו.‬
‫להציב אותם?‬
‫מה? כן.‬
‫הם חוזרים?‬
‫כן. כלומר, מה...‬
‫מה חשבת שאנחנו עושים פה?‬
‫מכינים אותם לחיי אזרחות.‬
‫כלומר, בטח. אולי בעתיד.‬
‫אבל תראי, כרגע, המהות היא עמידות, שימוש נוסף.‬
‫אם נוכל להאריך את...‬
‫- מתי זה... - תמיד.‬
‫היש מדד טוב יותר להצלחה?‬
‫אבל וולטר, הוא לא רוצה את זה.‬
‫מנין לך?‬
‫הוא אמר לי והבטחתי.‬
‫לא הייתה לך כל זכות לעשות את זה, היידי.‬
‫אבל את יודעת מה? בסדר. נוציא אותו, טוב?‬
‫תקטעי את הטיפול.‬
‫ראית את הדוח על שרייר, נכון?‬
‫- כן. - כן, משפחתו לא הצליחה לטפל בו.‬
‫אשפזו אותו במוסד פסיכיאטרי.‬
‫קושרים אותו, את יודעת?‬
‫ראיתי.‬
‫בסדר, אז נפסיק את התרופות של קרוז באמצע המחזור,‬
‫כדי להציל את זיכרונותיו. לראות אם מצבו ישתפר.‬
‫לא, אי אפשר.‬
‫היידי. תקשיבי לי.‬
‫קחי צעד לאחור ותראי מה עשינו.‬
‫הצלנו את הגברים האלה מחיים של כאב וחרדה וחרטה.‬
‫הם חופשיים מכל זה.‬
‫אבל וולטר תכנן תכנונים. הוא חשב שהוא...‬
‫וולטר לא שייך לך, היידי.‬
‫וולטר הוא חייל.‬
‫הוא החליט להילחם למען מה שהוא מאמין בו,‬
‫להילחם למען האומה שלו.‬
‫ואנחנו החזרנו לו את זה.‬
‫בסוף הוא יודה לנו על זה.‬
‫לך תזדיין.‬
‫- אני צריכה... - לאן את הולכת?‬
‫תראי, אם עשית משהו,‬
‫אם הסתבכת, תגידי לי.‬
‫אני לא יודעת מה עשיתי.‬
‫אני לא יודעת מה קורה. את כן?‬
‫- לא, אני... - בדיוק.‬
‫את לא יודעת, אני לא יודעת, אף אחד לא יודע כלום.‬
‫- הלו. - היידי, היי. זה הנטר.‬
‫אה. היי.‬
‫הכול בסדר?‬
‫לא ממש. לא.‬
‫מה קרה?‬
‫צדקת. הם רודפים אותי.‬
‫מי? מי רודף אותך?‬
‫שכח מזה. פשוט... נוכל לדבר אחר כך?‬
‫לא, היידי, חכי. מה קרה?‬
‫אני פשוט... לא משנה. אני עוזבת עכשיו.‬
‫את עוזבת? לאן את הולכת?‬
‫יש לי כתובת של מקום העבודה הקודם שלי. אני חייבת למצוא מישהו.‬
‫היידי, מדובר במה שאת חושבת שעשית?‬
‫כן.‬
‫בסדר, תראי. אם מה שעשית נוראי כל כך,‬
‫האנשים האלה הם אולי שותפים לפשע או אפילו קורבנות.‬
‫אז מה את... פשוט תתעמתי איתם?‬
‫כלומר... איך הם יגיבו, נכון?‬
‫נמאס לי לחכות, לא לדעת כלום.‬
‫בסדר. תקשיבי.‬
‫לפחות יש לך מישהו שתוכלי לקחת איתך?‬
‫את לא צריכה לעבור את הדבר הזה לבד, היידי.‬
‫את יכולה לבקש עזרה.‬
‫כן. לא... אני ושרייר המצאנו אותה.‬
‫לא, לסקי המציא.‬
‫אתה לא זוכר את זה?‬
‫לא.‬
‫אני לא.‬
‫רגע, זה אומר משהו?‬
‫בוא פשוט...‬
‫אולי תספר לי על היום שלסקי מת?‬
‫- בסדר. כוונתך... - ספציפית.‬
‫- היי. - הי.‬
‫- אז איפה המקום הזה? - טמפה.‬
‫מה אנחנו מחפשים?‬
‫- מישהו שעבדת איתו? - כן. שמו קולין.‬
‫והוא שם עכשיו?‬
‫אני לא יודעת. הוא עבד שם. זה כל מה שיש לי.‬
‫בסדר.‬
‫את בטוחה שאת לא רוצה פשוט ללכת לסרט?‬
‫כן. אני בטוחה.‬
‫בסדר.‬