REINTEGRARE
EPISODUL PATRU REDWOOD
Asta e întrebarea.
Care e diferența dintre a fi insistent și a fi agresiv?
Bună, Walter!
Trebuie să vorbim.
Bine.
Nu... Nu e cazul. Nu e o ședință.
Ce dorești?
Ți-am spus că povestea cu Shrier a fost vina mea.
Eu am luat mașina, eu am vrut să mergem acolo.
Așa e.
De ce nu m-ai crezut?
Știu că ții la prietenul tău. Te înțeleg.
Unde e? Unde l-au dus?
Nu l-au dus nicăieri. S-a dus acasă.
Termină! Poți să-mi spui adevărul.
Ăsta e adevărul. Nu-i puteam acorda lui Shrier ajutorul necesar,
decizia o va lua familia lui.
De ce? Pentru că a spus ce bănuia că se întâmplă?
Ce anume bănuia?
Dacă-ți spun, mă muți și ștergi orice urmă?
Bineînțeles că nu.
I-am văzut. Îi aruncă lucrurile.
Nu le aruncă.
Amândoi am încălcat regulamentul.
Ce s-a întâmplat cu Shrier trebuie...
Uneori nici nu înțeleg ce gândesc.
Toți avem gânduri care ne fac să ne simțim vinovați. Toți.
De ce sunt eu altfel?
Pentru că vrei să fii aici.
Doar atât?
Din experiență îți spun: contează.
Uneori, cei care au mai mare nevoie...
I-au aruncat până și muzicuța.
De ce n-a luat-o cu el, acolo unde s-a dus?
- Îți faci griji pentru el. - Tu nu?
Ba da.
Ia loc, te rog!
Te rog!
Bine.
Shrier cântă la muzicuță?
Se pare că nu mai cântă.
Fii serios, Walter!
Scuze.
Nu se pricepea deloc, dar o primise de la Lesky...
- Lesky? Cel cu Ridicarea Titanicului? - Da.
Da, sora lui Lesky i-o trimisese într-un pachet, așa am înțeles.
Cred că-și imaginează că stăm la povești în jurul focului...
Nu știu, nu contează.
Lesky voia s-o arunce, dar Shrier a zis c-o vrea el...
De ce o voia, dacă nu știa să cânte?
Nu știu.
Cred că-i plăcea sora lui Lesky sau așa credea.
O folosea mai mult ca pe o armă. Muzicuța era...
De câte ori adormea cineva, se apuca să facă zgomot.
Cine era cu tine?
Shrier era la volan, eu, lângă el. Benji și Lesky, în spate.
Ai zis că Lesky a murit când a dat cu mașina peste o mină.
Așa e.
Erai cu el?
Nu, în ziua respectivă Lesky era în altă mașină.
De ce?
Așa i-am spus eu.
Adică?
Benji era...
Benji îl tot bătea la cap, punea o grămadă de întrebări.
Despre ce?
Prostii!
Colinde, piramide, dinozauri.
Lesky îl făcea prost,
el se enerva și...
Nu știu, Benji îi tot punea întrebări,
o căuta cu lumânarea.
N-aveam chef de prostii, așa că l-am trimis pe Lesky în altă mașină.
Am făcut schimb cu unul dintre băieți.
Și?
Ei bine...
Am plecat și...
Mașina lor era în față,
deodată a încetinit,
nu știam de ce, așa că am încetinit și noi.
Am văzut mașina lor zburând și-apoi prăbușindu-se.
Era fum peste tot.
M-am dus repede să verific, Lesky murise deja.
Murise deja și...
Avea o bucată de metal înfiptă aici.
Înfiptă chiar aici.
Ce păcat!
Walter,
ce altceva mai crezi despre toate astea?
Eu eram responsabil, mi-am pierdut răbdarea,
l-am pus pe Lesky în altă mașină și a murit.
Fiindcă ți-ai pierdut răbdarea?
Cum altfel aș putea să văd situația?
- Nu avea... - Nicio legătură?
- Nu-i vina nimănui? - Da.
Eu am luat o decizie. Asta s-a întâmplat.
Nu asta ai vrut.
Nu contează ce am vrut eu.
Acolo, asta nu conta.
Acum ești aici, nu acolo.
Da, știu. Și știu că trebuie să nu mă mai gândesc.
Nu neapărat. Adică...
Asta vrei? Vrei să uiți?
Vreau să trec la altceva.
Orice-ar fi.
Dar nu-mi iese din minte mașina lor, în fața noastră...
Văd mereu imaginea asta și-aș da orice să n-o mai văd
sau măcar s-o văd mai rar, dar... Asta s-a întâmplat.
E numai vina mea.
- Walter. - Nu, la amintiri mă refer.
Faptul că le tot aduc la suprafață.
Nu le pot șterge.
Te chinui prea mult.
Sunt alții mult mai chinuiți, crede-mă.
Mă descurc.
Oricum, Shrier a plecat.
Nu mai are cine s-o facă.
S-a stricat. Ai umblat tu cu el?
Nu.
Cum a fost cu Andrew?
Anthony. Am vrut doar să aflu...
Ce anume?
LUCRURILE PACIENTEI HEIDI BERGMAN
Anthony era cam convențional, nu?
În sensul rău al cuvântului.
LUCRURILE DE VALOARE ALE PACIENTEI HEIDI P BERGMAN
De ce nu mi-ai spus că am fost internată?
Ce să-ți spun? Erai acolo.
De ce n-am vorbit niciodată despre asta?
Acum ți-a venit să vorbești despre asta?
Ce-ar mai fi de spus?
N-a mers totul cum trebuia.
Aveai nevoie de o pauză.
Asta nu înseamnă că de-acum înainte
trebuie să te ascunzi.
Colin-Mama-Colin
Sau să răscolești toată casa.
Cum se poartă cu tine?
Bine, e chiar drăguț aici.
Cum e camera?
Drăguță.
Alte cuvinte în afară de „drăguț” mai știi?
E cineva acolo?
Suntem mulți.
De ce?
Cine ascultă?
Când vorbesc cu fiul meu, vreau să vorbesc doar cu el.
N-ai încă telefon?
Nimeni n-are, de asta folosim acest sistem.
Ești acasă, nu poți să-ți iei unul?
Suntem într-o mlaștină.
Nu-i nimic pe-aici, în afară de niște pensionari.
Un spital în mlaștină? De ce?
Nu e un spital, mamă. Nu suntem...
Sunt niște birouri. Putem avea o conversație normală?
E o conversație normală.
Nu e. Sunt ca la interogatoriu.
Așa vorbește Joseph, prietenul tău, cu mama lui?
Shrier?
Habar n-am.
Vreau să vorbesc cu el.
Acum nu-i aici.
Unde e?
E...
Trebuie să închid.
- De ce nu poți vorbi cu mine? - Pentru că nu pot.
Gata, da?
Te iubesc!
- Heidi? Aici erai. - Salut!
Te căutam. Să vezi ce idee mi-a venit.
Vreau să-mi spui părerea ta.
- Bine. - Ce-ar fi dacă, într-o zi,
băieții s-ar trezi că sunt într-un centru comercial?
Înțelegi? Îi lăsăm în imersiune toată ziua.
Și le dăm o misiune anume,
de pildă, să cumpere un cadou pentru tatăl lor.
Da? Și inventăm obstacole
ca să putem evalua problemele grupelor.
Să le delimităm clar.
- Ce zici? - Da, e...
Putem discuta mai târziu?
Da, sigur.
Sigur, da.
Ce cauți aici?
Ce faci în magazie?
La Redwood aș vrea s-ajung.
Aici e.
Bună! Sunt Thomas Carrasco de la Ministerul Apărării.
Aș vrea să vorbesc cu cineva despre Homecoming.
E un subcontract al Ministerului.
Trebuie să discutați cu Departamentul de Conformitate.
Ei m-au trimis aici.
- Cei de la Conformitate? - Da.
Ați încercat să obțineți programare trimițând un mesaj?
Țin neapărat să vorbesc cu cineva azi.
Bine. Dați-mi voie să văd ce pot să fac.
Bună! Colin?
A venit un domn de la Apărare.
Bine.
Thomas Carrasco întreabă de Homecoming... Alo?
- El e? - Da. Dar mă ocup eu de el.
Mă ocup eu, e în regulă.
Tom.
Da.
Te-au tot plimbat, nu?
Nu-i nimic.
Sunt cinci etaje, chiar și eu mă rătăcesc.
Cu ce te pot ajuta?
E vorba despre Homecoming, programul Geist.
Știi ceva despre asta?
Nu mare lucru.
Programul nu mai e operațional, așa e?
Se pare că nu,
dar încerc să aflu detalii despre un incident din 2018.
E vorba de Walter Cruz.
Ce crezi că s-a întâmplat?
Dacă ne uităm aici...
Vedem data la care a plecat Cruz.
15 mai 2018.
Iar aici,
e dosarul profesional al șefului de proiect, Heidi Bergman.
O cunoști?
Heidi Bergman? Nu.
Dar a lucrat pentru Geist.
Dacă spui tu.
Scuze... Știi, n-am fost la Tampa niciodată.
Au nevoie de mine aici, la sediu.
Uită-te la data plecării ei.
- 15 mai. - 15 mai 2018.
Cruz a fost lăsat la vatră pentru comportament violent,
în ziua în care Bergman a fost internată.
Așa.
Mă întreb dacă internarea are legătură cu Cruz...
Înțeleg.
Știi ce? Hai să ne plimbăm.
Co-Ca.
„Co-Ca”?
Da, Co-Ca. Corelare, cauzalitate.
Avem des de-a face cu asta.
Ce vrei să spui?
Practic, meseria mea e să studiez date
și să înțeleg povestea.
Dacă studiezi datele prea mult,
crede-mă, le vei interpreta cum vrei tu.
Eu nu vreau să le interpretez nicicum.
Dar dacă există vreo legătură...
Pentru că e vorba de aceeași zi?
Da, și pentru că...
Eu am aceeași zi de naștere ca tata.
Suntem aceeași persoană?
- Nu. - Deci înțelegi unde bat.
Aș vrea să mă documentez.
Să văd un raport, o cerere de asigurare. Ceva care să demonstreze...
Că s-a întâmplat ceva. Dar dacă nu s-a întâmplat?
Ce?
Dacă nu s-a întâmplat, ar exista vreun raport?
- Nu, dar... - Bine.
- Să înțeleg că... - Trebuie să mă întorc la birou.
Bine.
- Dacă nu există documente... - Nu.
- Îmi pare rău, nu există. - Nu-i nimic.
O să vorbesc direct cu participanții.
- Participanții? - Participanții la program.
Da, da.
Da, s-au cam împrăștiat.
Există niște reguli cu privire la viața privată.
- Dacă-i cauți... - Nu, pe unul l-am localizat.
Da?
Da.
O să vorbesc cu el.
Mulțumesc pentru timpul acordat.
Engel, m-am săturat de Monopoly.
O să înnebunesc.
Scuză-mă, nu e... Nu e Engel.
Bună!
Nu intri?
Ba da.
Ce e?
- Am făcut niște cercetări... - Da?
Uite.
- M-am gândit că... - Nu. Da...
Mulțumesc. Mult.
Ce-i asta?
Nu știu. După ce am discutat, m-am gândit,
m-am uitat puțin pe hartă.
Ca să-mi mai ocup timpul. Dacă știam că vii...
Ce sunt chestiile astea?
Dacă...
Dacă mergi pe-aici,
după Yosemite, dai peste orășele ca Angels Camp și Cave City.
- „Fish Camp”. - Am fost acolo.
Am trecut pe-acolo.
- Da? - Da, demult.
Aveam 17 ani.
Ce-ai căutat acolo?
Mă prosteam.
Bunicul unui amic
din liceu murise și îi lăsase o Honda Civic.
Aurie metalizată, cu 280.000 km la bord.
Mi-a plăcut foarte mult.
I-am dat tot ce aveam, vreo 2.000 de dolari, și mi-a dat-o.
M-am decis să merg la Yosemite.
Visai să mergi acolo.
Da,
pe-atunci, mi se părea foarte departe.
Atât știam despre Yosemite, că era departe
și că voiam să merg cu mașina, așa că...
Mama s-a supărat așa de tare!
A zis: „Ai făcut 6.500 km
„ca să te holbezi la căprioare cu niște albi prăpădiți?”
- Dar te-ai dus. - Da.
Mai aveam câteva săptămâni până la instrucție...
Am condus din Georgia, zi și noapte.
Vedeam țara pentru prima dată.
Când am ajuns în munți, ce m-a frapat cel mai tare
au fost orășelele din drum.
Nu erau cine știu ce, magazine de feronerie, cafenele mici,
dar mie mi se părea fantastic.
Treceam prin ele ca vântul,
dar fiecare dintre ele părea o planetă aparte.
Simțeam că, dacă mă opresc o clipă, o să dispar.
Cum adică să dispari?
Adică, dacă m-aș fi dat jos din mașină,
gata. Aș fi rămas acolo.
Dar nu m-am oprit.
Cum a fost în parcul natural? Frumos?
Nu știu.
Cum adică?
N-am ajuns niciodată acolo.
Când am ajuns la biroul paznicilor sau ce-o fi fost...
Exact când am ajuns acolo, s-a defectat mașina.
- Nu se poate. - Serios.
Ba da.
A trebuit să-mi ia maică-mea bilet până acasă.
Când am ajuns, zâmbea de parcă spunea: „Ți-am zis eu.”
După câteva săptămâni, am început instrucția.
Te-ai dus degeaba?
Da.
Dar, când așteptam în poartă să vină platforma,
îmi spuneam:
„Nu-i nimic. O să vezi o mulțime de lucruri.
„Vei vedea întreaga lume.”
Două săptămâni mai târziu, erai acolo.
Da.
Dar...
N-a fost cum credeam eu.
Cum a fost?
Era cald.
Nu puteai respira, nu puteai gândi.
Ajungeam să mă obișnuiesc,
și-apoi se întâmpla ceva,
ceva îngrozitor.
Nici nu înțelegeam ce căutam acolo...
Niciunul dintre noi nu înțelegea.
Lipsa asta de sens mă îngrozea cel mai rău.
Voiam doar să se termine.
Să plec de-acolo, să fac altceva.
Voiam să fiu undeva...
Unde zilele se leagă.
Înțelegi?
Dar tu? Tu ce vezi?
- Pentru mine? - Da.
Sunt aici.
- Trebuie să plec. - Locuiești în zonă?
Bine.
- Mulțumesc pentru muzicuță. - Da.
Pe mâine.
Poți să bagi orice, se transformă în spaghete.
Absolut orice.
Bagi bacon, scoți spaghete de bacon.
Pot să te întreb ceva?
Da, ce?
Tu ai uitat vreodată ceva?
Ceva important,
ceva ce n-ar fi trebuit să uiți.
Da, deseori.
De ziua mea, anul trecut, AJ m-a scos în oraș.
Nu știu ce s-a întâmplat, mi-am revenit după trei zile,
mi-am făcut programări la doctori.
Tot felul de programări ciudate.
- Nu mi-am amintit decât... - Privește.
Am dat peste asta. E de la fostul meu loc de muncă.
Ce-i asta?
Uite! Îl sunam mereu pe același tip.
Cine-i Colin?
Nu știu.
Ai blocat amintirea?
Cred că da.
Trebuie să-l suni.
Nu, nici măcar nu-l cunosc.
Heidi, ce altceva să faci? Trebuie să-l suni.
Poate nici nu mai e bun numărul.
Bine, hai cu mine, te rog!
- Sună? - Da.
Colin la telefon.
Bună! Heidi Bergman sunt, voiam să...
Ce e?
- Ne vedem afară? - Da.
Redactor Robert Ciubotaru