EPIZODA ČTVRTÁ SEKVOJ
Skvělá otázka.
Jaký je rozdíl mezi asertivním a agresivním?
Waltere, zdravím.
Musím s vámi o něčem mluvit.
Dobře.
Ne, to nemusíte. Tohle není sezení.
Co potřebujete?
Řekl jsem vám, že to se Shrierem byla moje vina.
To já ukradl tu dodávku a odvezl nás odsud.
Ano.
A vy jste mi nevěřila?
Věřím, že vám záleží na kamarádovi. A chápu to.
Tak kde je? Kam ho odvezli?
Nikam. Je u své rodiny.
To nemusíte. Můžete mi říct pravdu.
Je to pravda. Shrier potřeboval víc, než mu můžeme dát,
a je s rodinou. Oni rozhodnou.
Proč? Kvůli tomu, co si myslel, že se děje?
Co si myslel, že se děje?
Když vám to řeknu, taky mě přesunete?
Jistěže ne.
Viděl jsem je. Vyhazují jeho věci.
Nevyhazují je.
Hele, oba jsme porušili pravidla.
Ať už je se Shrierem cokoli...
Občas už ani nerozumím svým myšlenkám.
Všichni máme občas nepříjemné myšlenky.
A v čem jsem já jiný?
Chcete tu být.
To je celé?
Ze zkušenosti vím, že to je velmi důležité.
Lidé, co potřebují pomoc...
Vyhodili i jeho blbou harmoniku.
Proč si ji nemohl vzít s sebou?
-Bojíte se o něj. -A vy ne?
Ano.
Posadíte se, prosím?
Prosím.
Dobře.
Shrier hraje na harmoniku?
Jo, očividně už ne.
No tak, Waltere.
Promiňte.
Jo, byl... Hrál hrozně, ale dal mu ji Lesky, takže...
-Lesky? Titanik povstal Lesky? -Jo.
Jo, poslala mu ji Leskyho sestra.
Asi si myslí, že jen sedíme s mušketama u ohýnku nebo...
To je fuk, nevím.
Lesky ji chtěl vyhodit a Shrier ji chtěl, takže...
Proč ji chtěl, když neuměl hrát?
Nevím.
Asi měl rád Leskyho sestru nebo představu o ni.
Měl ji spíš jako zbraň. Upřímně, ta harmonika...
Kdykoli někdo v autě usnul, začal do ní foukat.
Kdo tam byl s vámi?
Shrier řídil, já jel vpředu s ním a Benji s Leskym seděli vzadu.
Řekl jste, že Lesky zemřel, když jeho auto najelo na bombu.
Ano.
Byl jste s ním?
Ten den ne. Lesky jel v jiném autě.
Proč?
Já ho tam poslal.
Jak to myslíte?
Benji...
Benji Leskyho otravoval, pořád se vyptával.
Na co?
Byly to hlouposti.
Vánoční koledy, pyramidy, zatracení dinosauři.
Lesky mu nadával do idiotů
a začínalo ho to rozčilovat...
Nevím, Benji se ho pořád vyptával,
jako by ho chtěl vytočit.
A já na to neměl náladu, tak jsem řekl Leskymu,
ať si vymění místo s klukem z druhého auta.
A pak?
No...
Vyjeli jsme a...
Jejich auto jelo před námi
a zničehonic kvůli něčemu zpomalili.
Nevím proč. Tak jsme zpomalili taky
a viděl jsem, jak jejich auto vyletělo do vzduchu.
Všude byl kouř.
Vylezl jsem ven a šel se podívat na Leskyho. Byl mrtvý.
Byl rozhodně mrtvý a...
A tady měl zabodnutý kus kovu.
Měl ho zabodnutý v hlavě.
Jaká škoda.
Waltere,
co ještě si myslíte o tom, co se stalo?
Měl jsem ho na starost, došla mi trpělivost,
tak jsem poslal Leskyho pryč a on umřel.
-Kvůli trpělivosti? -Jo.
Je snad jinej způsob, jak to můžu vnímat?
-No, bylo to... -Co? Shoda okolností?
-Nikdo za to nemohl? -Ano.
Nějak jsem se rozhodl. To se stalo.
Ale tohle jste nechtěl.
Bylo fuk, o co mi šlo nebo co jsem chtěl, aby se stalo.
Na tom tam nezáleží.
Ale teď jste tady.
Ano. Teď jsem tady a vím, že to musím nechat být.
Nemusíte. Chci říct...
Chcete? Chcete to nechat být?
Chci jen něco nového...
Ať už přijde cokoli.
Ale pořád vídám jejich auto na silnici před námi a...
Vídám ho pořád dokola a chci, aby se zastavilo
nebo trochu zpomalilo, ale... Tak se to stalo.
Jsem za to zodpovědný.
-Waltere. -Ne, myslím ty vzpomínky.
Udržuju je živé.
Nedokážu se jich vzdát.
Na jednoho člověka je toho moc.
Spousta kluků si prožila horší věci. Věřte mi.
Já to zvládnu.
Každopádně Shrier je teď pryč,
tak kdo jiný by to dělal?
Nefunguje to. Hrála sis s tím?
Ne.
Jak to šlo s Andrewem?
S Anthonym. Potřebuju najít...
Co?
OSOBNÍ VĚCI PACIENTA HEIDI BERGMANOVÁ
Anthony byl tak trochu obyčejný, viď?
Ve špatným slova smyslu.
OBÁLKA S CENNOSTMI PACIENTA HEIDI P. BERGMANOVÁ
Neřeklas, že jsem byla v nemocnici.
Jak neřekla? Vždyť jsi tam byla.
Proč jsme o tom nikdy nemluvily?
Chceš o tom mluvit teď?
O čem chceš mluvit?
No tak to nedopadlo dobře.
Potřebovala jsi pauzu.
To neznamená, že se po zbytek života budeš... Nevím.
Že se budeš skrývat.
Nebo že převrátíš dům naruby.
Jak se tam o tebe starají?
Dobře, je to tu moc hezký.
Co tvůj pokoj?
Je hezkej.
Jiná slova neznáš?
Je tam někdo s tebou?
Je nás tu spousta.
Proč?
Kdo poslouchá?
Když mluvím se svým synem, chci mluvit se svým synem.
To ještě nemáš telefon?
Nikdo ho nemá, mami, proto používáme tohle.
Nemůžeš si nějaký koupit?
Okolo tu jsou bažiny.
Je u akorát nějaká vesnička pro seniory.
Nemocnice v bažině? Proč?
Není to nemocnice. Nejsme...
Spíš kancelářská budova. Můžeme si normálně povídat?
Vždyť si povídáme.
Ne. Nikoho jiného tu nevyslýchají.
Tvůj kamarád Joseph s matkou taky takhle mluví?
Shrier?
To nevím.
Chci s ním mluvit.
Teď tady není.
Kde je?
On je...
Hele, musím končit.
-Proč se mnou nechceš mluvit? Co se děje? -Nemůžu.
Nic víc, jasný?
Mám tě rád.
-Heidi? Ahoj, tady jsi. -Ahoj.
Hledal jsem tě. Dostal jsem bláznivej nápad.
Chci ho s tebou probrat.
-Dobře. -Představ si,
že se kluci jednoho dne vzbudí a celé tohle místo bude jako obchoďák.
Chápeš? Necháme je v tom celý den.
A dostanou konkrétní úkol,
že musí třeba koupit dárek tátovi nebo tak.
A pak vytvoříme překážky,
na kterých budeme skupiny posuzovat.
Věnovat jim veškerou pozornost.
-Co myslíš? -Jo, to je...
Můžeme to probrat jindy?
Jo, jistě.
Jasně.
Co tady vůbec děláš?
Co děláš ve skladu?
Hledám oddělení Sekvoj.
Jste tu správně.
Jsem Thomas Carrasco z ministerstva obrany.
Rád bych mluvil s někým z Homecoming.
Spolupracovali s ministerstvem.
Tak to musíte pro propustku.
Zrovna jsem tam byl, poslali mě sem.
-Poslali vás sem? -Ano.
Sjednal jste si schůzku na helpdesku? Tam by vám mohli...
Rád bych s někým mluvil ještě dnes.
Dobře. Zeptám se a uvidíme, co se dá dělat.
Ahoj. Coline?
Je tu pán z ministerstva.
Dobře.
Thomas Carrasco, ptá se na Homecoming. Mám... Haló?
-To je on? -Ano. Ale klidně ho pošlu...
Postarám se o to. Dobrý.
Tom.
Jo.
Přehazují si vás, co?
To nevadí.
Máme tu pět pater, taky se tu občas ztratím.
Jak vám můžu pomoct?
Mám pár otázek ohledně vašeho programu Homecoming.
Znáte ho?
Ani ne.
Ten program už zrušili, ne?
Zdá se, že ne,
ale jen prověřuju hlášení o jednom incidentu z roku 2018.
Ohledně Waltera Cruze.
Co myslíte, že se stalo?
No, když se podíváte sem...
Je tu datum Cruzova propuštění.
15. května 2018.
A když se podíváte sem,
tohle jsou záznamy o vedoucí projektu, Heidi Bergmanové.
Znáte ji?
Heidi Bergmanovou? Ne.
Ale pracovala pro Geist.
Když to říkáte.
Promiňte, já... Nikdy jsem v Tampě nebyl.
Potřebují mě tady v centrále.
Podívejte se na datum ukončení jejího poměru.
-15. květen? -15. květen 2018.
A Cruze propustili kvůli násilnému chování ve stejný den,
kdy hospitalizovali Bergmanovou.
Dobře.
Říkám si, jestli ta hospitalizace nesouvisela s Cruzovým...
Chápu.
Víte co? Pojďte.
Ko-Ka.
„Ko-Ka?“
Jo, Ko-Ka. Korelace, kauzalita.
To je tu na denním pořádku.
Co tím myslíte?
Náplní mé práce je v podstatě analyzovat data
a hledat v nich nějaký příběh.
Když na ně koukáte dlouho,
najdete, cokoli budete chtít.
Já nechci, aby něco říkala.
Ale pokud události souvisí...
Protože k nim došlo ve stejný den?
Ano, mimo jiné...
Já mám narozeniny ve stejný den jako můj táta.
Jsme snad jeden člověk?
-Ne. -Dobře, takže chápete, o co mi jde.
Jen hledám nějakou dokumentaci.
Hlášení o incidentu, pojistný nárok. Něco, co by prokázalo, že...
Že se něco stalo. Ale co když se nic nestalo?
Cože?
Pokud se nic nestalo, bylo by o tom záznamy?
-Ne, ale... -Tak vidíte.
-To jsme... -Jo, musím zpátky do kanceláře.
Dobře.
-Pokud o tom neexistuje žádný dokument... -Ne.
-Je to slepá ulička. Je mi líto. -Ne, to nic.
Asi si budu muset promluvit přímo s někým, kdo tam tehdy byl.
-S někým, kdo tam byl? -S lidmi z Homecoming.
Jo.
Jo, ti jsou ale všude možně.
A klademe důraz na soukromí.
-Najít je bude... -Ne, už jsem jednoho klienta našel.
Opravdu?
Ano.
Promluvím si s ním.
Díky za váš čas.
Engele, už nechci hrát Monopoly.
Zcvokatím z toho.
Omlouvám se, já... To není Engel.
Zdravím.
Chcete jít dál?
Jo, jistě.
Co se děje?
-Trochu jsem zapátrala a... -Vážně?
Tady.
-Napadlo mě, že možná... -Ne. Jo...
Díky. Vážně.
Co je tohle?
Nevím. Po našem rozhovoru jsem přemýšlel
a naplánoval jsem si trasu.
Jen abych se nenudil, ale kdybych věděl, že přijdete...
A co tyhle věci?
No, když...
Když pojedete tudy
kolem Yosemitského parku, narazíte na městečka Angels Camp a Cave City.
-„Fish Camp.“ -Tam jsem byl.
Nebo jsem jím projížděl.
-Vážně? -Jo, jednou.
Bylo mi 17.
Co jste dělal tak daleko?
Byl jsem idiot.
Kamarádovi ze střední
umřel děda a nechal mu Hondu Civic.
Se zlatou metalízou. Měla najeto 290 000 kiláků.
Úžasnější auto jsem neviděl.
Nabídl jsem mu za něj všechny své peníze, asi 2 000 babek, a on si je vzal.
Rozhodl jsem se jet do Yosemitského parku.
Chtěl jste tam jet odjakživa.
Jo. Teda,
tenkrát to bylo nejvzdálenější místo, co jsem znal.
Věděl jsem jen to, že to bylo daleko
a já chtěl řídit, takže...
Máma byla vzteky bez sebe.
Říkala: „Chceš jet 6 000 kilometrů,
„abys mohl pozorovat jeleny s bandou bělochů?“
-Ale jel jste. -Jo.
Základní výcvik měl začít až za pár týdnů, takže...
Jel jsem až z Georgie, řídil jsem ve dne i v noci.
Tehdy poprvé jsem viděl venkov.
Nejvíc jsem si všimnul, když jsem se dostal do hor,
nejvíc mě zaujala ta malá města.
Moc toho v nich nebylo, železářství, malá kavárna,
přišlo mi to šílený.
Projel jsem jimi během dvou sekund
a každé z nich bylo jako jiná planeta.
Kdybych na chvilku zastavil, zmizel bych tam.
„Zmizel?“ Jak to myslíte?
Kdybych zastavil a prohlédl si ho,
mohl bych tam začít novej život.
Ale neudělal jsem to. Jel jsem dál.
Tak jaký byl park? Úžasný?
Nevím.
Nevíte?
Ne. Vůbec jsem tam nedojel.
Když jsem přijel ke stanici hlídky...
Hned jak jsem tam dojel, chcíplo mi auto.
-To snad ne. -Jo.
Je to tak.
Máma mi musela koupit lístek na autobus.
Když jsem se vrátil, s úsměvem mi řekla: „Já ti to říkala.“
A o pár týdnů později jsem byl ve výcviku.
Jel jste takovou dálku pro nic za nic?
Jo.
Ale když jsem seděl u té brány a čekal na odtah,
pořád jsem si říkal:
„To nevadí. Uvidíš spoustu věcí.
Uvidíš celý svět.“
A o dva týdny později jste tam byl.
Jo.
Ale...
Bylo to jiné, než jsem čekal.
Jaké to bylo?
Bylo tam horko.
Těžko se mi dýchalo a přemýšlelo.
Když jsem si na to začal zvykat,
něco se stalo,
něco příšernýho a zvrácenýho.
Vůbec jsem nechápal, proč tam jsme.
Nikdo to nechápal.
To na tom bylo nejděsivější, ta nesmyslnost.
Chtěl jsem to mít co nejdřív za sebou.
Jet někam jinam a dělat něco jiného.
Prostě jsem chtěl být...
Někde, kde na sebe dny navazují.
Chápete?
A co vy? Kde se vidíte vy?
-Sebe? -Jo.
Tady.
-Asi bych měla jít. -Takže bydlíte tady?
Dobře.
-Díky za tu harmoniku. -Jo.
Uvidíme se zítra.
Můžeš tam dát cokoli a budou z toho špagety.
Je jedno, co to je.
Ze slaniny slaninový špagety.
Můžu se tě na něco zeptat?
Jo, na co?
Zapomněla jsi někdy něco?
Něco důležitého,
něco, o čem víš, že by sis měla pamatovat.
Jo, pořád.
Loni na moje narozky mě vzal AJ ven.
Zvrhlo se to a já se vrátila až za tři dny.
Objednala jsem se na spoustu prohlídek.
U divnejch doktorů.
-Nepamatuju si nic kromě... -Podívej na tohle.
Našla jsem ho. Je z mé bývalé práce.
A co? O co jde?
Podívej se. Všechny hovory jsou jednomu chlápkovi.
Kdo je Colin?
Nevím.
Vytěsnila jsi to?
Asi jo.
Musíš mu zavolat.
Ne, ani ho neznám.
Heidi, co naděláš? Musíš mu zavolat. Zavolej mu!
Z tohohle telefonu těžko.
Tak jo, prosím tě. Pojď se mnou.
-Zvoní to? -Jo.
Tady Colin.
Zdravím. Tady Heidi Bergmanová. Já...
Co se stalo?
-Uvidíme se tam, jo? -Jo. Dobře.
Překlad titulků: Petra Kabeláčová
Kreativní dohled: Filip Zrak áčová