Назавжди
- Вітаю. - Салют.
Який гарний стіл у вас.
Дякую.
Скільки тут сиру.
Навіть є круглий з горішками.
Чому б і ні.
Ви не могли б узяти той, що посередині?
Це у формі зірки.
- Ой. Давайте поправлю. - Я сама.
Ви все перечіпали.
Добре, відходжу. Я розумію натяки.
Дуже дякую.
- Я Андре, до речі. - Я Сара.
Вибачте, що зіпсував вашу зірку.
Вибачте за педантизм.
Нічого. Це ваш перший показ?
Ні, я вже їх робила.
Але це вперше я сама. А що?
Ви так гарно підготувалися.
Знаєте. Біле, червоне, рожеве.
А як щодо тих, хто не п'є?
Я про це не подумала.
Думаю, їм доведеться пити безалкогольне.
Добре, зі снеками все чудово.
Розкажіть мені про будинок.
Мій клієнт — розлучений батько,
який почувається крутим, коли обговорює хіп-хоп.
Як би ви продали йому цей будинок?
Один, два, три, вперед.
Це ваш шанс оселитись у гарному будинку минулого століття на два поверхи
у спокійному спальному районі.
То він старий, потребує ремонту, ще й добиратися важко.
Ви це знаєте, але ваш старий білий клієнт — ні.
Хто сказав, що старий і білий?
Це расизм і ейджизм.
Говорить з темношкірим типом про хіп-хоп?
Схоже на старого білого мужика.
Добре, колір шкіри вам не скажу,
але його звати Вільям Девенпорт ІІІ.
Латинос.
Якщо серйозно,
то коли довго цим займаєшся, розумієш,
що треба тільки один клієнт, щоб продати будинок.
Знаєте, якийсь любитель крекерів
може завтра сюди прийти й купити тут все.
Я сподівалася, що прийде більше людей.
Це не ваша провина.
Не те, щоб це був будинок мрії.
А ще він біля того дивного району,
який закрили через плісняву.
- Так от що там сталось. - Так.
Ого.
Думаєте, ці будинки ще відкриють?
Не знаю. Вже багато часу минуло.
Чорт. До речі, про час.
Вже пізно.
Радий був з вами познайомитись, та мушу йти.
Супер. Залиште мене наодинці у пліснявому будинку, де сталося вбивство.
Як вам таке?
За келих вашого розе
я складу вам компанію до приходу іншого брокера.
Дуже мило з вашого боку.
Це, мабуть, надовго. Я, певно, приєднаюсь.
Так навіть краще.
Лише один келих.
Давай ще один.
Наш тур продовжується у кухні.
Тут є
вбудована дошка для нарізання
з трьома дірками невідомо для чого.
Вгадай, для чого цей перемикач.
- Верхнє світло. - Ні.
Вивіз сміття.
Що? Це безумство.
А ще, а ще...
Оцей що робить?
Там точно верхнє світло.
Хто це придумав?
Що...
Віриш чи ні, це не найбезглуздіша частина дому.
Справді?
А що найбезглуздіше?
Представляю тобі буфет, зручно розміщений під стелею.
Що за хрінь? Для чого вони це зробили?
Туди ж не дістати.
Що, думаєш, там є?
Я не знаю.
Це дивно, та я трохи нервую.
Знаю. Я теж.
Добре. Починаємо.
Ого.
Що там?
Музична шкатулка.
Дійсно?
Так. На ній щось написано.
«Моїй коханій Аделінді».
Господи.
Неймовірно, га?
Скільки, думаєш, їй років?
Не знаю. Давай перевіримо.
Та жартую. Це коробка з цвяхами.
Чорт забирай.
Холера.
Відстій.
Варто було бачити твій вираз обличчя.
Вибач. Я не можу.
Що сталось?
Мені здалося, між нами щось є.
Я заручена.
Вибач, я...
У тебе немає обручки, тож...
Так, поки що її немає.
Мій наречений без роботи, йому треба трохи часу.
Купив мені каблучку з цукерок, це мило.
Так, мило.
Я просто забагато випила.
Я теж.
Мабуть, я краще піду.
Я не дуже добре пояснила.
Не думай, що Крейг — якийсь невдаха.
Він міг купити мені обручку, та хоче дійсно гарну вибрати.
Звісно.
У тебе нікого немає?
Ні. Я щойно... закінчив дворічні стосунки.
Що сталось?
Вона була готова до наступного етапу, а я — ні.
Я не захотів іти на виставу її друга,
і вона надіслала мені середній палець.
На цьому все закінчилось.
Я не засмучуюсь.
Просто, можливо,
«разом назавжди» — це не для мене.
Як незвично це чути від чоловіка.
Двадцятирічні хлопці мені ніколи такого не казали.
Мені вже 30.
Тепер я дуже зрілий.
Мій день народження був у винному барі
після того, як ми сходили на «Людей Ікс».
Мені шкода, що ви розійшлись,
та я розумію твою дівчину.
Мені теж от виповнилось 30,
вже час запускати процес.
Процес?
Ти що, на хімієтерапії?
Я хочу родину.
У жінок менше часу, тож я діяла рішуче
й дістала солодку обручку.
Я тебе розумію,
але я навіть не певен, чи вірю в ідею шлюбу.
Хіба це не застаріло?
Усе змінюється, люди змінюються.
Хочеться змін.
А ти застряг з кимось, хто навіть тобі не пасує.
Наприклад, як мої батьки.
Вони розлучились?
Гірше. Залишились разом.
І тепер вони ненавидять одне одного.
А вони обидва дуже класні.
Просто не пасують одне одному.
Якби вони просто розійшлись,
то були б щасливі.
Я не знаю твоїх,
але якщо ти з тим, кого ти любиш, за нього треба боротись.
Не можна здаватися.
Невже ти не хочеш, щоб на тебе чекали,
коли повертаєшся додому?
Люди не мають бути самотніми.
Я розумію, та я не самотній.
У мене є друг Чарльз, у нього класне почуття гумору,
і в квартирі є джакузі.
Це супер.
Я б з радістю ще посперечався
про цінність інституту шлюбу,
та, чесно кажучи, це таке питання,
на яке ми не маємо точної відповіді.
Не знаю.
Ми два рієлтори-невдахи у найгіршому районі Каліфорнії.
Думаю, ми її знайдемо.
Ти точно впевнена щодо Крейга?
Точно.
Добре. Відступаю.
- Я піду. - Добре.
Агов. У тебе є візитівка?
Щоб ми могли зв'язатись.
По роботі.
Ні. Ти мені надто подобаєшся.
Не хочу гортати твій інстаграм
і дивитися на вас із чоловіком в аквапарку.
Так. Зрозуміла.
Ми туди точно не підемо, до речі.
Я не знаю, чим займаються подружжя.
Але було весело,
потім незручно,
а тепер знов весело, тож...
Я не знаю, що я мелю. Я піду.
Бувай.
Саро.
Андре. Вітаю.
Ого.
- Давно не бачились. - Ага.
У мене клієнт зацікавлений у цьому районі,
тож я вирішила заскочити.
- Я така рада тебе бачити. - А я радий тебе бачити.
Як добре, що заскочила.
Гарний стіл.
Постарався.
Давай щиро. Ніхто цей дім не купить.
Я навіть чипси не відкривав, щоб потім додому забрати.
То як ти? Як життя?
Бачу, ти одружилась.
Так.
Весілля було у лісі в Денвері.
Моя кузина співала пісню «Нарешті».
Це було жахливо. Вона мусила двічі починати.
Ризикована пісня, результат не дуже.
А як твоє весілля?
Та нормально.
«Нормально»?
Тема весілля — коні.
Так. Ніккі любить коней, тож...
Я рада за вас.
Ти тепер теж любиш коней?
Ні. Вони завеликі.
З тваринами має бути так: якщо сказяться, я маю бути за них сильнішим.
Гарне правило.
Ти ж дожив до цього моменту.
Я дуже рада була тебе бачити.
Щасти з цим будинком. Я мушу йти.
Ні, прошу, не йди. Дай мені хвилинку.
- Вітання. - Салют.
- Як справи? - Там що, трава для гольфу?
Звісно. Я сам її посадив.
Ого. Це дуже круто.
Вбудований холодильник для вина?
Для вина, для пива, вам вирішувати.
Добре. Я візьму брошуру.
Будинок шикарний, Дре.
Дякую.
- Чуваче. - Ага.
Вибач, що ти це бачила.
Ти зараз маєш час?
Бо я б хотів поспілкуватися.
Це скоро закінчиться, вино не розкорковували.
Воно з магазину за рогом.
Як від такого відмовитися...
Дре?
Насправді непогано.
Я відчуваю дуб,
алкоголь,
чипси, які я раніше з'їла.
Я не знаюся на вині.
Зазвичай я п'ю бурбон.
То ти одна з крутих дівчат,
що ходять в бари пити віскі й стежать за спортом?
Ні. Просто бурбон багато хто пив там, де я виросла.
- Де ти виросла? - У Бардстауні.
Це невелике місто біля Луїсвілля.
Добре. Я б не вгадав.
Бо я азійка?
Так. Ви були єдиною азійською родиною в місті?
Ще краще. Я була єдиною азійкою в місті.
Ого.
Мене всиновили.
Дуже мила біла пара,
що раз на місяць возила мене у ресторан в'єтнамської кухні.
Я люблю в'єтнамську кухню.
Бо ти не їв її у поганому ресторані
десь у Кентуккі.
Нам треба було помінятися.
Я виріс у Монтерей-Парку,
а моя школа на 80 відсотків складалась з азійців.
І як тобі було?
Непогано.
Багато хто хотів, щоб я грав у баскетбольній команді.
Я люблю баскетбол, та вирішив послати нахрін гру
і записатись в оркестр.
На чому ти грав?
Альт. Я був у першому ряду.
Вражає, і це у школі, де багато азіатів.
Тому я й обрав альт.
Серед скрипалів була шалена конкуренція. Ви божевільні.
Тобто ти виріс у дуже азійському районі,
але одружився на білій пані?
Як знаєш, що вона біла?
Весілля з конями? Та ну.
Це й правда по-білому.
Крейг теж білий.
Дай вгадаю.
Гарний, зі щетиною,
у картатій сорочці.
Його ніколи не чмирили в школі.
Та ні, всі люблять Крейга.
Не думаю, що в нього були якісь проблеми в дитинстві.
- А тебе чмирили в твоїй азійській школі? - Взагалі-то, так.
Його звали Річ Чен.
Качок під два метри зростом
з величезним тату ворона на грудях.
Просто жахливо. Якщо подумати,
то здається,
що білим треба докладати зусиль, щоб їх чмирили.
Розумію, про що ти.
У мене не було вибору.
Я був худорлявим чорним підлітком, тож сильно виділявся.
У мене теж вибору не було.
Мене називали Люсі Лью так часто,
що я відрізала своє волосся, ніби це б щось змінило.
Люди все одно казали: «Люсі Лью!» «Як справи, Люсі Лью?»
«Можна автограф, Люсі Лью?»
Думаю, якщо в школі тобі було складно,
то ти виростаєш цікавішою людиною.
Я майже стовідсотково впевнений, що
ми б тут не дискутували
під дешеве вино,
якби в школі ти б одразу була крутою, гарною і все таке.
- Агов. - Це комплімент.
Звісно, зараз ти чарівна.
І навіть гарненька, Люсі Лью.
Тобі личить цей бузковий. Гарний колір.
Це образливо.
Не змушуй мене кликати того качка, щоб тобі наваляв.
Та ми дружимо у фейсбуці. Він тепер хірург.
Ти дійсно вплинув на його життя.
Так, уперед.
І Тайґер Вудс.
- Боляче. - Майже.
Гарна ідея з цим міні-гольфом.
Бо майже все тут коричневе.
Ну це ж південна Каліфорнія.
Рієлтору не варто таке казати,
але тут ніхто не має жити.
Навіщо люди збудували міста посеред пустелі?
А мені подобається.
Воду можна провести.
А як щодо природних катастроф?
Землетруси, зсуви, виверження супервулкана.
Що за супервулкан?
На жаль, величезні обсяги магми
лежать під Вайомінгом в очікуванні виверження.
Весь захід Штатів от-от вибухне.
А ми тут просто собі чипси їмо.
Отож.
Ми не маємо панікувати? Бігати з криками?
Мабуть.
Якщо вулкан нас не вб'є, то щось інше.
Зміни клімату, Північна Корея, що завгодно.
Я не згоден.
Думаю, все буде в нормі.
Я оптиміст, тямиш? Я вірю в людство.
Проблема в людстві. Ми все пересремо.
Ні. Подумай.
Десять тисяч років тому
ми смоктали палицю в печері.
А зараз стоїмо на штучній траві,
тримаємо титанові ключки,
п'ємо виноградний сік, після якого весело.
Це все люди зробили.
Ми типу чудові.
Я не знаю.
Це вино не дуже добре.
І я не думаю, що ми смоктали палиці.
От ми знову тут.
Ще одне питання без відповіді.
Як щодо цього?
Спробуй закотити його в лунку.
Якщо вийде,
твоя правда, люди хороші, а світ змінюється на краще.
Промажеш, я мала рацію.
Добре.
Так дізнаємося. Згода?
Згода.
Це заради долі людства.
Ого.
- Тепер ми знаємо. - Ага.
Не знаю, рада я чи ні.
Моя черга.
Але треба нова ставка.
Як щодо цього?
Якщо в мене вийде, ти розкажеш мені таємницю.
Якщо промажу — розкажу тобі.
- Добре. - Так?
Промах.
Ну, я слухаю.
Моя таємниця —
я не люблю піцу.
Що? Це безумство.
- Забагато хліба. - І що?
І нічого. Я своє сказала.
Це навіть не таємниця.
Ти винна мені справжній секрет. Щось класне.
Добре.
У мене немає клієнта, зацікавленого в цьому будинку.
Я прийшла, бо знала, що ти тут.
Ого.
Добре.
Я багато про тебе думала останні декілька років.
Я теж про тебе думав.
Багато.
Сподівався, що одного дня ти зайдеш у мої двері.
Я маю повертатись додому, але...
Я не хочу.
Вибач. Зашвидко?
Ні.
Я ж казав.
Світ стає кращим.
Та ну тебе.
Справді. Ми ж зустрілись.
А й справді.
Знаєш, як складно було б у минулому
такому, як я, бути з такою, як ти?
Якби були разом,
то стали б дивною парою, на яку всі витріщаються.
Якщо зайти далі, то ми б і не зустрілись.
Ми б жили у різних частинах міста.
Я б працювала у китайському ресторані або в пральні.
Або в опіумному притоні.
Так, але зараз світ трошки крутіший,
бо така пара, як ми, має право на життя, розумієш?
Ага.
Це расизм, якщо я думаю, що чорні азійські немовлята наймиліші?
Та ні.
То правда найгарніші малята.
Таке поєднання — бадумц.
Джекпот.
Так, люба.
Я ще в будинку.
Так. Заїду за продуктами по дорозі.
Добре. Я тебе теж люблю.
Вибач. Не треба було відповідати.
Нічого.
Ми ж не маємо це робити.
Ти тепер просто підеш?
Ми навіть не поговоримо?
Не знаю, про що говорити?
Що нам робити: знищити наші життя й утекти за кордон?
Ні, так не можна, але...
Я почуваюсь погано. Вибач.
Не треба.
Все було чудово.
Я мушу йти.
Тут чудово пахне. Господи.
Дякую.
Як сьогодні робота?
Досить добре.
Продав Ла Пресу.
Так.
- Чудово. Нарешті. - Так.
Знаю. А в тебе як?
Не дуже.
Дозвіл на собак в офісі вийшов з-під контролю.
На роботі десь вісім собак.
Це забагато.
Тільки Мерилін привела три.
Двоє почали гризтися,
бо хотіли шпекнути третю.
Як мені працювати?
Господи.
Це не вперше з Мерилін. Вона має піти.
Тепер мені значно краще.
Люба.
Та не через тебе,
просто тут нема цього гавкоту.
Он воно як.
На вулиці гарно. Поїмо там?
Звучить чудово.
- Не чіпай. - Добре.
Просто хотів скуштувати.
Хто ви, бляха, такі?
Ви готуєте в цьому закинутому домі?
Часниковий хліб буде...
Ви трахаєтеся в цьому закинутому домі?
- Перепрошую. - Що ви тут робите?
Ми брати Лопес. Наша мама рієлторка.
У нас є ключі.
Пензлюйте нахрін, брати Лопес.
Не крізь дім. Звідки прийшли.
Вибач, що перевіряю телефон.
Думав, це Нікі.
Вона майже впіймала мене на днях.
Ти в мене записана «Лікар ніг».
Звучить неправдоподібно.
А ти в мене «Кафе з крильцями».
Як у людей це виходить?
Люди роками живуть на дві родини.
Це безумство.
Мене бісить, що я тепер гарно брешу.
Може, варто припинити.
Я не зможу жити, як раніше.
Кожен день такий самий.
День за днем.
З тобою все інакше.
Але про брехню маєш рацію.
Таке довго не протримається.
Нас колись викриють.
Може, треба зробити це по-справжньому.
- Серйозно? - Ага.
Все в мені каже, що я маю бути з тобою.
Як часто так буває у житті?
У мене це точно вперше.
У мене теж.
Давай це зробимо.
Добре, давай.
Що треба зробити?
Треба поговорити з партнерами.
Ага.
Розказувати, що ми зустрічаємося?
Чи... Що нам робити?
Якщо хочемо це зробити раз і назавжди,
треба бути чесними.
Вони на це заслужили.
Маєш рацію.
Зробимо це сьогодні?
Не знаю. Може...
Може, десь за три тижні?
У Сейді скоро день народження.
Ми найняли хлопця з кульками, вона в захваті.
Просто не хочу, щоб вона запам'ятала цей день народження
як той, коли тато покинув родину.
Обіцяю, за три тижні я це зроблю.
Це буде гарний час?
Не буде ще щось перешкоджати?
Ні. Це буде кінець.
Правда.
Якщо чекатимемо, то якраз приїдуть мої батьки.
Я не можу, коли вони тут.
А потім будуть свята, тож...
Треба зробити це зараз.
Коли скажемо їм, усе закінчиться.
І ми будемо щасливі разом.
Давай зробимо це зараз.
- Я кохаю тебе. - І я тебе.
НА ПРОДАЖ НЕРУХОМІСТЬ САРИ ЛЕНҐ
Вітаю, дякую, що прийшли.
Прошу, скажіть, чи у вас є питання.
Дякую. Я шукаю Сару.
Ви її друг?
Так. Але ми давно не бачились.
Вона тут? Це ж її показ?
Мені шкода, але Сара померла декілька місяців тому.
Що... Що сталося?
В неї був рак. Це сталось раптово.
Її чоловікові та родині дуже тяжко.
Не знаю, чи ви їх знаєте.
Мені так шкода.
Вона була чудовою людиною.
Так.
Дякую, що сказали.
Я озирнусь тут.
Звісно.
Дякую.
Ми проґавили наш шанс, га?
Проґавили.
Я хочу піти.
Куди піти?
До Оушенсайду.
Назавжди