Назавжди
ОХОРОНА
ПРОХІД ЗАБОРОНЕНО НЕ ВХОДИТИ
Що це, бляха, було?
Заспокойся, то пташка.
Не знаю, чуваче. Може, це дрон.
Це була пташка. Повір мені.
Як думаєш, про що вони говорять?
Ти про що?
Вони ж не цвірінчать просто так.
Вони спілкуються.
Якщо ти такий розумний, то що вони говорять?
«Трахни мене, я пташка».
«Трахни мене».
Пташки тільки про це й говорять.
Не може бути.
Як щодо: «Занадто холодно, полетіли на південь».
Або: «В мене тут черв'як»!
У цьому й річ.
Розумна птаха про черв'яка не скаже.
Притримає його для себе.
Але я про те, що вона каже своїм дітям.
Щоб вони росли, і все таке.
Чуваче, оце твоя робота?
Тобі платять за сидіння у машині?
Ну.
Вони закрили район через якусь плісняву.
Я вже забув.
Я катаюсь по колу,
дивлюся, щоб ніякі наркомани не пролізли.
Клас. Слухай, мені треба відлити. Де можна?
Озирнись, тут нікого нема.
Дзюр, де хочеш. Можеш хоч посрати, мені байдуже.
Чорт. Яка крута робота.
Як чудово, що ти тут.
Я мріяв про це.
Тобто... Я не бажав тобі смерті,
але ти ж розумієш. Просто...
Я так скучив.
Я теж за тобою скучила.
Хто той хлопець, любий?
Він твій друг?
Чого він перед нами мочиться?
Він Теперішній.
Ми так називаємо живих.
Ми Колишні.
Ми їх бачимо, а вони нас — ні.
Різні світи.
Це місце до біса моторошне.
Давай забиратися.
Цікаво, що живі сюди приходять з двох причин.
Попісяти чи накуритися.
Ці от усе встигли.
Чорт забирай.
Не хвилюйся. Все буде добре.
Ходімо. Покажу тобі все.
Привіт, Джиме.
А от і він! Великий О!
Коннічіва, Оскаре.
Коннічіва, Накаджіма-сан.
Пані Накаджіма трохи вчить мене японської.
Виходить дуже... Йоку.
Японська?
Так. Я знайшов багато друзів.
Так багато цікавих людей.
Ти в нормі?
Ага. Просто це важко сприйняти.
Звісно.
Ти краще за мене справляєшся.
Коли я сюди потрапив,
то багато кричав і хапався за обличчя.
Дякую.
То що ми маємо робити?
Я не знаю.
Хоч хтось знає?
Та ні.
Нам ніхто не проводив інструктаж.
Було б класно. Люблю інструктажі.
Для мене це все трохи занадто.
Можемо присісти на хвилинку?
Звісно.
Тут не дуже є про що говорити.
Ми просто ніби живемо.
Звучить іронічно, але...
Це єдине слово, що спадає на думку.
То це все?
Ми просто...
Рухаємось далі?
Як довго це триватиме?
У чому сенс?
А в чому був сенс усього до цього?
Господи.
Ой-йой.
Чорт забирай.
Це справді відбувається?
Може, це галюцинація?
Перед рейсом я прийняла панадол, але...
Це неймовірно.
Слухай, обережніше з цим.
До таблеток звикаєш.
Хоча, це вже не має значення, бо..
Ну, ти точно померла.
Любий, Бог існує?
Я не знаю.
Тут є корт для шаффлборду.
Це справді важливо.
Я маю тобі розказати.
Про що?
Про фонтан.
Гарний. Він щось робить?
Єдине, що ми знаємо точно,
що чим далі ми від нього,
тим слабшими стаємо.
Коли ти близько, то не розумієш.
Це помічаєш, коли відходиш від нього.
Як далеко можна зайти?
Складно сказати.
Просто... Не варто ризикувати.
Ні! Не торкайся!
Чому? Що станеться?
Нічого. Я просто жартую.
Бачила б ти своє обличчя. Ти така...
Гляньте на це.
Чорт. Майже вийшло.
Спробуй ще.
- Срань! - Що це за малий засранець?
Це Марк. Мій найкращий друг.
Він помер у 70-х, тож він тут давно.
Пограйся з нами, Марку.
Ні. Відчепись, Джозає.
Одного дня ми пограємось.
Ненавиджу тих дітей.
Рання смерть недобре на тебе впливає.
Як популярність у дитинстві.
Добре. Може, підемо додому й перепочинемо?
Звісно. Ти, певно, шокована.
Ага. Це нелегко.
Ходімо додому.
Приємно було познайомитись.
Так!
Возз'єднальний перепихон.
- Привіт. - Салют.
Улун і трошки меду.
Як ти любиш.
Ого.
Тут таке є?
З'явилося разом з тобою.
Думаю, тобі тут сподобається. Все не так погано.
Коли ми разом, стало набагато краще.
Я такий радий, що ти тут.
Я теж.
Я дуже, дуже, дуже радий, що ти тут.
Так. Класно, що тут і це можна.
Ого. Який гарний будинок.
Так, але це не моя заслуга.
Він таким був, коли я прийшов.
Тут є де посидіти.
Так.
Агов.
Яка поза для сидіння найліпша у світі?
Це просто.
Нога на ногу, ліва на правій.
Добре.
Це зручно й весело.
Каву можна поставити на коліно.
Хіба вона не трохи сексистська?
Вона зручна, поки я в джинсах,
а що як я вдягну обтислу спідницю?
Ти б багато зараз побачив.
Якщо вже схрещувати ноги, чому не повністю?
Ось так?
Непохитно і компактно, так?
І найголовніше, що я не свічу геніталіями.
Тепер ти сексистка.
- Що? - Так.
Глянь, у твоїй версії, от дивись.
Мої геніталії стискає.
Як у лещатах.
Тому я завжди сиджу отак.
Завжди сидиш так?
Залізу от сюди.
Отак.
- П'яти разом. - Так.
Отак їх постав.
Зі взуттям на диван, так?
- Так. - Добре.
Це добре.
А потім долоні догори.
Долоні догори?
І якщо ти на вечірці чи десь типу того:
«Можна напій»?
«Просто поставте сюди».
«Можна мені теж? І ще один для друга».
Якщо ще додати розтяжку...
Ага.
Це чудово, позиція метелика, так?
Так, це переможець.
Я можу так вічно сидіти.
Я також.
Це добре.
Тобі зараз боляче?
Неймовірно, так.
Я думала, що після смерті буду гнучкішою.
Давай щось покажу.
- Зараз? - Так.
Треба пройтися,
та обіцяю, воно того варте.
Добре, пішли.
Дивись. Ось.
Будинок біля озера.
Фонтан досить близько, можна приходити, коли схочемо.
Це чудово.
Класно, що я його знайшов.
Він такий самий, яким я його пам'ятаю.
Як у старі часи.
Так.
На тому дивані ми гарно повеселились.
Ой, прозвучало сексуально,
та я про те, як ми грали в «Уно».
Чим нам зайнятись, поки ми тут?
Сходимо до озера?
Можна посидіти на ґанку.
Можна подрімати...
Гарно порибалили?
Так, татку, було чудово!
- Дякую. - Хто, бляха, ці люди?
- Було чудово, татку. - Дякую.
- Що відбувається? - Дякую.
Оскаре, мушу зізнатись.
Я продала його декілька місяців тому.
Я не знала, чи зможу туди їздити.
В мокрих чоботях по підлозі.
Мені так шкода.
Це було тяжке рішення.
Знаєш, що?
Все буде добре.
Вони не знають, що ми тут, нас не видно.
Ми все одно можемо робити, що хочемо.
Ага.
Добре.
Я сумував за цим.
Я теж.
Це канадська гуска?
Думаю, так.
- Це моє! - Ні!
Віддай мій браслет!
- Я його хочу! - Вона б'ється!
Розійшлися... Я ваші телефони заберу!
- Вона почала. - Всередину.
- Але... - Ні.
- Дурна. - Ні, ти.
Агов. Ану... Ми тут розважаємось!
У нас не вийде.
- Може, варто піти. - Ні.
Це наш будиночок. Ми тут були щасливі.
Я знаю, але...
Тут багато інших.
Ці люди можуть там жити.
Навіть не знаю, що змусить їх виїхати.
Та ну, народ. Реально?
Я думав, ви кращі за це.
Про що ти?
Я знаю, на що ви натякаєте.
На що?
Ви хочете...
Налякати їх.
Коли ти так кажеш, звучить по-дурному.
Ми взагалі можемо таке робити?
Можемо, але не робимо.
Наша спільнота Колишніх цього не робить.
А чому ні?
По-перше, це складно.
І це підтверджує стереотипи про нас.
Це вже пройдений етап.
Добре, а що як...
Ми накажемо тобі,
бо ти підліток, а ми дорослі,
і ти маєш нас слухати.
Вона, бляха, жартує?
Вибачаюсь. Вона вибачається.
Мені вже 58, пані. Я старший за тебе, вияв повагу.
Та вибач. Виглядаєш, ніби ще пубертат не переріс.
Прошу... Один раз.
Це дуже важливо для нас.
То наше особливе місце.
Особливе місце? Відстій.
Чому? Чому це відстій?
Ти знаєш, чому.
Слухай.
Я прошу як твій друг.
А якщо так? Я допоможу,
та ви місяць готуватимете для мене.
Жартуєш?
Я з задоволенням.
Прошу. Я почну з Італії. Це буде навколосвітній гастротур.
Та забудь. Тижня вистачить.
Почнемо завтра.
Ні. Просто зроби мені бутер.
- З радістю. - Ні. Забудь про це.
Хрін з ним. Просто ходімо.
Супер. Ти хороший друг.
Ні.
Любий, не думаю, що він хороший друг.
Хороший. Дай йому шанс.
- Ця поведінка... - Картопля чудова.
- Дякую, Мелані. - Дякую.
- Хочеш помідор? - Так.
Народ, сказали б, що мама така краля,
я б одразу ж прийшов.
Вона не замолода для тебе, діду?
Ти про що? Мені 17.
Ти сказав, тобі 58.
І це теж.
То навіщо вам позбуватися цих вузькооких?
Та ну. Так не можна казати.
Правильно «азійці».
Я з 70-х.
Тоді це не було расизмом. Усім було норм.
Це неправда.
А ти звідки, до речі?
Проїхали, що нам робити?
Взяти простирадла
- і ланцюги? Чи що? - Господи.
Ходімо. Треба чекати темряви.
Ми не так багато всього можемо.
Які в нас варіанти?
Спробуємо вимикач, це класика.
Добре.
Тож, спершу
треба уявити, що вся енергія, емоції, все таке
приливає до кінчиків пальців.
Якщо гарно сконцентруватись, відчуєш вібрацію.
Тільки тоді зможеш клацнути вимикачем.
Добре, зрозумів.
Спробуєш, любий?
Зацініть!
- Давай, любий. - Я вже.
Отак. Просто натисни.
Ось так.
Вгору. Перемкни.
У тебе вийде. Дававй.
І вгору.
Трохи тяжко.
Відчуваєш вібрацію, любий?
Так.
Ні. І близько ні.
Може, справа в тобі. Вказівки незрозумілі.
Нормальні вказівки. Може, це через твоє ниття.
Не хвилюйтеся. В мене вийде.
Інколи злість допомагає.
Можеш її скерувати у пальці.
Типу як б'єш стіну.
Давай, любий, все вийде.
Давай!
Отак! Правильно.
Давай! Тисни!
- Не можу. Вибач. - Ти спробував.
І палець забив.
Дивись і вчись.
Ого!
- Чудово. - Нічого собі!
Але не спрацювало. Вона спить.
Чорт.
Вдруге не вийде, це все.
Я можу спробувати?
- Господи. - Очманіти!
Господи, дивіться!
У мене виходить.
Срань!
- Чудово, люба! - Боже!
Непогано вийшло.
Чого... Чого ти така зла?
Я не зла.
Добре.
Бачиш, уже не блимає.
Я бачила, присягаюсь.
Світло блимало, було моторошно.
Певно, щось із запобіжником, і все.
Я перевірю вранці.
- А поки що... - Ні. Ні!
...спробуй поспати, так?
- Вже так пізно. - Любий, давай!
- Люба, обіцяю. - Пусти мене.
У цьому домі стара електропроводка.
Завтра важливий день.
Дивись. Кінь упав сам собою.
Це дивно.
Я не хочу тут спати.
Так. Не думаю, що варто.
Так! Ось вам, гарна родино!
Родинна ночівля у вітальні!
Ура!
Ні, що вони роблять?
- Хто хоче зефірок? - Я!
Тут набагато веселіше, ніж у дурних спальнях, так?
- Так. - Ага.
Як же це бісить.
Будемо зі сміхом згадувати,
як Елісон побачила привида у будинку біля озера!
Засранці!
Любий, просто...
Уяви, що від руки йде хвиля.
Жодна з порад не допомогла.
Може, заспіваємо пісню?
- Так! - Ні!
Як щодо «Вона прийде з-за гори»?
Ну...
Що тепер?
Маю ще один варіант.
Не певен, що це можливо,
але чув, що Колишній на ім'я Говард таке робив.
Що це?
Називається перегортання.
Якщо гарно сфокусуватися,
ніби вивернути себе навиворіт,
то Теперішні побачать нас.
Господи.
Звучить страшно. Треба спробувати.
Повторюю, я не певен, чи це можливо.
Я вірю в тебе.
Якщо хто це зможе, то ти.
Ти не помиляєшся.
Піду приготуюсь.
Щоб до всирачки налякати цих...
«азійців».
Знаєш, любий,
мені приємно, що ти мене сюди привів.
Але я думала про це, і...
Нам треба це відпустити.
Ти про що?
Тобто, дивись...
Ми чудово провели тут час,
це місце завжди буде особливим для нас,
але це лише будинок.
Розумієш?
До того ж ми у нових обставинах, це доволі дивно,
але й захопливо.
Ми маємо насолодитись моментом.
Найважливіше, що ми разом, так?
Господи. Твоя правда.
Так?
Я намагаюся вхопитись за минуле,
але нам це не треба.
Ми стільки всього можемо робити.
Точно. Так. Добре.
Добре.
- Забираймося. - Давай.
Добре.
Що сталося?
Не вийшло перегорнутись.
Господи, так багато.
Гарні новини.
Хай вони залишаються.
Не треба їх більше лякати.
Що? Ну ви й мудила срані!
Агов! Не треба так.
Ти дуже грубо спілкуєшся.
Попрацюй над цим.
Зараз нічого не кажу. Краще?
Так, звісно.
Гімнюк малий.
Народ, заспокойтеся.
Ми ж на одному боці.
Нічого подібного.
Ми всі в одній команді. Ходімо додому.
Я залишусь.
Подивлюся за мамою в душі.
Нізащо. Сраний малий збоченець.
Ого. Виглядаєш чудово.
А в мене нема такого гарного одягу.
Твій одяг чудовий.
Ти виглядаєш чудово.
Добре. В мене є ще сюрприз для тебе.
- Так? - Готова?
- Добре. - Отож...
Ого.
- Так, сідай. - Дякую.
- Зручно? - Так.
Знаю, ми втратили будинок біля озера,
та ми не мусимо втрачати всі наші традиції.
Типу...
Моєї форелі з мигдалем.
Тримай. І...
Та-да!
Дякую.
Я думав, аромат зіпсує сюрприз,
тож сховав за столом,
додав більше кропу.
Непогано.
Назавжди
Творчий керівник Руслан Поліщук традиції.