-Любий. -Привіт.
У мене ще є 23 секунди!
Саймоне, секунду!
Суперсько.
-Усе. -Хвилинку!
П'ять хвилин минуло. Виходь.
Стривай. Стій.
Стій.
Капець. Чудово.
Дай. Зараз... Брудне.
Швиденько. Біжком.
-Так. Натягуємо. -Треба?
-Я знов оглядатиму будинок. -Так.
З п'ятьма санвузлами.
По одному на кожного члена сім'ї.
Уявляєш? Я не знала,
що таке буває. Як у замку.
Кому треба стільки санвузлів?
Ага, ти ж на роботі сереш.
-Не кажи «сереш». -Так. Вибач.
А знаєш, коли переїдемо, я сратиму вдома, як король.
Срати, срати.
-Не кажи «срати». -А де багет?
-Який багет? -Багет і берет
на французьку. Де вони?
Що? Я вперше чую про багет і берет.
-Боже. Мамо. -Що? Я не...
Листа від міс Лорен не було. Ти чув про багети?
-На жаль, ні. Я йду. -Чи берет?
-Бувай. -Удачі.
-Не закриється... -Це провал!
-Вийми. -Добре, друже.
-Я його залишу. Треба! -У тебе рюкзак не закривається.
ПЛАТОНІЧНЕ КОХАННЯ
ШКОЛА БЕКМАННА
-Як погуляли з Віллом? -Було весело. Секунд 30.
А потім знову почалася драма.
Ми буквально верещали одне на одного
на розі вулиці о першій ночі.
Боже. От слухаю я тебе і почуваюся живішою, ніж за 20 років.
Треба більше кричати.
-Крик – це дика природа. -Так.
А ниття – ні.
Це було... Не брехатиму, вечір був чудовий.
Але я не можу... По правді,
я не маю часу на вигадані проблеми.
Мені й справжніх вистачає. Як оця.
Я сьогодні втретє маю дивитися будинок в Енсіно.
Богом клянуся, якщо не куплю, вона мене звільнить.
Я ж казала: не наймай Даєн
-як ріелторку. -Я знаю.
Це офісна мама. Птаха не нашого польоту.
Вона носить блейзер.
-Ясно. Працює в офісі. -Ага.
А ми тут деякі вдома працюємо.
Я ношу треники, але це не значить, що я безробітна.
-Занадто крута для мене. -Так.
Я знаю. Якби в нас обох не вчилися тут діти,
вона не погодилася б зі мною працювати.
-Нізащо. -Привіт!
-Даєн! -Не імітуй її вираз.
-Привіт, Сильвіє. -Привіт.
Який радісний день. Ми запропонуємо купити.
Саме так. Сьогодні хтось точно купить будинок за гроші.
Бо вона вичавила з мене всі соки.
-Винна! -Ми подивилися
понад 40 будинків за цей рік.
-Ні. -Еллен і Порша купили будинки
за один день.
-Я чула про Еллен і хороше. -Я теж!
Я сказала: «Легких шляхів нема.
Не буває так, щоб і метраж, і все новеньке,
і розташування, і ціна».
Ти мала рацію. А я помилялася.
І ми їй знайшли дивовижний будинок під ремонт.
-Це... -Авжеж, там є що робити.
Але тепер крихітка в дитсадочку, і втілення мрії стартувало.
Я нарешті маю час на ремонти.
Слухайте, дівчата. Я запізнююся.
Треба їхати в Малібу, показувати пляжний маєток.
Не скажу, для кого, але римується зі «Шмінн Лізель».
Але повернуся в Долину, і ми з тобою побачимося.
-Дякую. Ти найкраща. -Бувайте.
Дякую за роботу й терплячість.
-Щасти. -Знаєш, у чому прикол?
Господи.
Шмінн Лізель – так звали мого прадіда з Естонії.
-Ні. Ні. -Папі Шмінн.
Я думала, Шмінн Лізель – це п'ята дитина в сім'ї фон Траппів.
-Я чула. Так. -Шмінні.
Божечку.
КОЗЕЛ
Ну, що ще? Маємо на сьогодні якісь цікаві плани?
-Є дещо грандіозне. -Колися.
Піду забирати Семову картку вакцинації.
Перший табір з ночівлею. Така радість.
-Люблю такі дні. -Тобто кожен день?
Точно.
КОЗЕЛ ГОЛОСОВА ПОШТА
Алло, Сильвіє. Це Вілл. Справа жахливо термінова.
Ти мусиш передзвонити.
Що такого сталося?
Нічого термінового. Я пожартував.
Як твої справи?
Так. Що тобі треба?
Потеревенити. Що робиш?
Що таке?
Добре. Я скажу. Ти забула в мене в барі кредитну картку.
-Чорт. -Якщо хотіла ще зі мною потусити,
можна було нічого й не лишати.
-Могла запросити на обід. -Я не... У мене часу немає.
-То що, обід? -Ні.
-Бранч? -Ні.
Дімсам? Остання пропозиція. Інакше дімсам я з'їм сам.
Усе. Бувай, Вілл.
Стій, чекай. А кредитка картка тобі не потрібна?
Ти на мене вчора кричав, на вулиці, посеред ночі.
Зі мною так ніхто не обходиться. Крім трьох моїх дітей.
Ти теж на мене кричала. Ми кричимо. Люди кричать.
Ми потім переписувалися. Нічого, все нормально.
Я вже забув. І ти забудь.
Сам забувай.
Вода підіймається, але я боюся знову змивати.
Я не знаю. Вантуз може допомогти або все погіршити.
Та невже? Тобі треба в шоу ремонтів.
Як я хочу звідси виїхати.
-Ти зможеш. -Боже. Переливається!
-Що ти зробила? -Нічого. Дивилася.
О, ні! Воно скрізь. Чому в мене таке життя?
Мені приїхати додому?
-Бувай. -Бувай. Люблю тебе, кицю.
Унітаз!
Сука. Чорт! Ні!
Бляха.
Іду!
Чого ти прийшов?
-Це називається «героїзм». -У мене часу немає.
Я видатна людина. Про мене складатимуть пісні.
-Що ти робиш? -Потрібна допомога. Можеш зайти?
А можна взяти авокадо?
Боже-боже.
Чесно, це просто вода.
-Точно? Добре. -Зупини потоп.
Я не знаю, як зупинити.
Це погано.
Це ти накоїла? Власноруч?
-Полагодиш? -Так.
Будь ласка.
-Дякую. Дуже тобі дякую. -Прошу. Де в тебе швабра?
На кухні. Але ти не мусиш витирати.
Нічого. 60% роботи бармена – витирання підлоги.
Дякую. Все одно не мусиш.
У тебе так мило. По-домашньому.
Тобто тісно.
Ні, дуже затишно.
Боже. Ось де його айпад.
Таємний айпад. Хтось дивиться порно?
-Йому вісім. -І що?
Я в свої вісім був огидний.
-Тільки не туди. Гидота. -Чому?
-Чому гидота? -Бо туди лягають люди.
-Воду з унітаза можна пити. -Багато чого можна.
-Отож. Пити хочеш? -Забери.
Посмокчеш нитки?
Що потім робимо? Хочеш піти на пляж?
Поїсти устриць? Подивитися кіношку?
Не можу. Я зайнята. Збираюся їхати купувати будинок.
Так. Після фінальних оглядин.
Чудово. А з цим домом що не так?
Ми з нього виросли. Замалий для п'ятьох.
Тут один санвузол. І той заливає.
-А новий будинок? -Чудовий!
Він трохи недосконалий. Потрібен ремонт.
-Можна мені на огляд? Будь ласка. -Ні.
Я на «ти» з ремонтами.
-Давно? -Я свій бар сам ремонтував.
Справді?
Так. Ми купили приміщення для забою курей.
-Та йди ти. -Так.
-Ого. -І досі знаходимо пір'я з дзьобами.
Ага. Але серйозно. Можна мені піти? Я допоможу, обіцяю.
Добре. Тільки мовчи.
-Згода. -Не...
Не розмовляй зі мною та іншими.
-Мовчати. Чудово. -Так.
А ти часто бачишся з Одрі?
Раз на кілька тижнів.
Я й досі не все з будинку позабирав.
Тому я періодично їжджу туди, по різні речі.
Що? Чому?
Не знаю. Переїзд – це не швидко.
Там роботи на день.
Манаття – не головне. Ґендальф і досі там.
-Ґендальф у Одрі? -Ага.
Але ж він був твій. Ти любив ту ящірку.
Я й досі люблю Ґендальфа. Але... Вона наполягла, щоб він жив у неї,
бо вважає, що я безвідповідальний і не зможу про нього дбати.
Це маячня.
Він як твій син у формі ящірки. Оформлюй опіку.
У мене спільна опіка, бо я його часто навідую.
Що?
-Що? Можеш сказати. Кажи. -Нічого. Я просто... Не знаю.
Важко отямитися від розлучення, коли ваше життя все ще переплетене.
Розлучення – заплутана штука. Не так, щоб сьогодні ви одружені,
а відзавтра більше не бачитеся.
А ти не думав, що залишив там свої речі,
а вона забрала Ґендальфа, щоб ви й далі були пов'язані
і не давали згаснути цій драмі чи що там у вас?
Якщо вже ти про це заговорила, наші суперечки досить-таки захопливі.
І часто приводять до сексу.
Ну от, будь ласка.
Дуже захопливо.
Ні, дякую.
-Заряджені сварки. -Ні, дякую.
-Не обговорюється. Ні. -Що, огидно?
-Не фукай на моє «ням». -Фу! Не треба.
Ну що, розказуй про будинок. Що там у нас?
-У нього чудова конструкція. -Добре.
Більший метраж. Є басейн.
Клас. Що там, повна руїна?
Чи його можна підлатати?
Не зовсім руїна чи на перепродаж.
Це...
Це колишній будинок для літніх людей.
Закритий після ковіду.
-Не сумніваюся. -Пішов ти. Відмахайся.
Ага.
ҐАРДЕН-ВЕЛЛІ ПАНСІОНАТ
-Трохи інший. Ясно? -Цікаво. Вже хочу побачити.
-Привіт. -Привіт.
-Приїхала. Рада тебе бачити. -Вітаю. Взаємно.
А ви, мабуть, Чарлі. Нарешті.
-Вітаю. -Приємно нарешті познайомитися.
-Ні. -Привіт. Ні.
-Це Вілл. Мій підрядчик. -Я Вілл. Я підрядчик.
-Чудово, що ви приїхали на огляд. -Професійний.
А ще він веде телешоу на каналі «Nickelodeon», зветься «Розслабуха».
-Ага. -Нічого собі.
Вчимо дітей бути впевненими за допомогою реґі.
А я й не чула. Треба буде глянути.
Чарлі не зміг прийти. На роботі завал.
-Тому... Так. -Будинок розкішний.
-Неймовірно. -Так.
-«Контрофорки». Ці... Усе це. -Так.
Це... Ці детальки.
Якого... 1926 року, я так бачу.
- 1986. -Точно.
-Майже. -У нього 50-річний цикл.
Отже, метраж будинку...
-Мабуть, 550 квадратів. -Триста двадцять п'ять.
-Ну, не знаю. -Але...
-Точно? -Так.
Може, подивимося? Я оціню.
-Так. Ділянка – 550. -Оцінимо.
Справляє враження 550-ки.
Заходьте, подивитеся. У нас буде четвертий
і маю надію, останній огляд.
-Ходімо! -Слава Джа!
-Нічого собі. -Так.
У вас сім шахівниць, велика рідкість. Навіть у ці часи.
Отже, відкрий розум. Тут усе зміниться. Так.
Ого.
Так. Тут може бути фоє чи...
Так. Гарна висока стеля.
Дуже висока, просторо...
-Ледве торкаюся. - ...чудова акустика.
-Чудова акустика. -Ага.
А ще тут усе за шкільною системою.
Повно поручнів і пандусів, якщо важлива безпека.
-Ой, клас. А працює? -Так, і...
Так! Працює.
А ви не могли б повернути в початкову позицію?
Безмежно вдячний.
А це що?
Медик.
Медик. Меди...
Боже.
Усі люблять цю кнопку.
Але знаєте, в чому плюс?
Кабелі зашиті у стелю, тому можна поставити аудіосистему...
-О, так. - ...у всьому...
-Чудова ідея. -Ні, не...
Так,
-треба це поприбирати. -Працює.
-Так, мабуть. Очма... -Тобі личить.
-Я просто... -Я б там не сідала.
-Не треба... Не... -Обережніше. Це...
-Ні. Не раджу. Що... -Та порядок. Це ж лише гамак.
-То ви підрядчик? -Саме так.
Так, я підрядчикую вже понад десять років.
І за весь цей час ми не перетиналися.
Здається, було. Ви мене не запам'ятали.
-Я б запам'ятала. -Ні.
Так. Ага.
-А це моя улюблена кімната. -Ух ти.
Тут відчувається вайб Східного узбережжя.
Такий собі колоніальний госпіс, морг на Кейп-Коді.
Я знесу ту стіну й облаштую тут велику їдальню,
-де ми зможемо розважатися, і... -Чудово. Дуже кльово.
А не здається, що в кімнаті хтось помер?
Бо в мене саме таке відчуття.
-Це неважливо. -У цій кімнаті – ні. Ага.
Увесь цей мотлох іде в комплекті
чи власники заберуть його з собою на той світ?
Вгамуєшся? Прошу, вгамуйся. Розумію, для тебе це забава, але...
-Годі. -Добре, вибач.
Справді. Це перебір.
-Дякую. Дякую. -Вибач. Дерево дуже гарне.
-Це не справжнє дерево. -Ну, клас.
А тут буде Саймонова кімната.
Тут і кухонька є.
Мрія всіх хлопчиків.
Дякую.
-А це для Френсіс. -Тут холодильник з морозилкою.
Тут зуби й кров.
Але, як підрядчик, я їх сховаю під рядно. Без проблем. Легко.
-З ними легко розібратися. -Так.
-А тут буде кімната Мейв. -Ще одна кухонька.
Що за херня?
-Ви це бачили? Бачили? -Протяги. Це лише протяг.
Таке вже бувало?
Ходімо в залу.
То не протяг.
Діткам сподобається.
Що сподобається?
Ти про що?
А тут може бути наша спальня.
Спальня господарів.
Так, і авжеж,
між туалетом і ванною треба зводити стіну.
І прибрати кухоньку, штатив для крапельниці,
гумову штору, карниз для гумової штори,
поручні, тримачі і...
А ще зробимо тут кілька вікон...
-Так. - ...якось.
Це легко. Проб'єте стіну, та й усе.
Це не зовнішня стіна.
О, диви.
-Медик. -Боже! Вибачте.
-Медик. -Натисніть двічі.
-Медик. Ме... -Двічі натисніть. Це...
-Не схожа на першу кнопку. -Так.
Клас.
Какальний стілець.
Так.
-У комплекті. -Так.
-Добре. -Так, просто...
Поміняємо.
-Прошу, не сідай туди. -А я хочу.
-Будь ласка. Благаю. -Дуже-дуже хочу.
Облом.
А що про цей будинок думає Чарлі?
-Схвалює. -Так.
Але він усе схвалює, аби просторіше і по кишені.
І в порожній «Блокбастер» переїхав би.
На жаль, його купила інша компанія.
А можна чесно?
Ні, прошу, залишайся тактовним і чарівним.
Добре. Цей будинок – жахіття.
Сюди треба ввалити купу бабла,
щоб хоч якось привести це страховисько до тями.
Чому не купите щось більш-менш готове?
Хіба Чарлі – не юрист?
Так, але в нас троє дітей і один дохід.
І живемо в другому найдорожчому місті Америки.
То не дармоїдствуй і знайди роботу.
Я не працювала 13 років, бо виховувала дітей.
Не так легко «знайти роботу».
Я тебе зареєструю на сайті пошуку.
Робота є в найтупіших довбнів на світі. Ти теж влаштуєшся.
Якщо ми хочемо більший будинок, то по кишені нам тільки цей.
Тому я просто засукаю рукава і зроблю ремонт.
Кілька років на це витрачу, і переїдемо.
Кілька років і кілька розп'ять.
Вілл, у нас різне життя. Це факт.
Роби, що хочеш, їдь, куди забажаєш,
носи дурні панамки і взагалі.
А бути мамою означає робити багато такого, чого не хочеться.
Ти говориш як робот.
Це не писані правила. Не купуй це убоїще.
-Що? -Так.
Чарлі хоче переїхати.
Діти ростуть, їм потрібен простір.
Сама хочеш тут жити?
Звісно, не хочу, бляха-муха. Ти про що взагалі?
-Ні. -Я не хочу. Це жах з привидами.
Давай так: ми чешемо звідси, купаємося в святій воді,
і ти кажеш Чарлі, що ви не переїжджаєте?
Я скажу Чарлі, якщо ти поїдеш до Одрі, забереш свої речі
і порвеш з нею.
Це емоційний шантаж.
Я за тебе вболіваю, тому ти примушуєш мене
-до небажаного? -Я за тебе – більше.
-Ну, не знаю. -Тобі треба
-скінчити ці стосунки. -Не знаю.
-Забрати речі з її дому. -Знаєш що?
По руках. Але ти блефуєш.
-Справді? -Я згоден.
-А ти давай відбій. Так. -Чесно?
Скажи опудалу, що не купиш.
-Що, зараз? -Так. Зараз. Вони йдуть.
-Це парі. Ми забилися. Угода. -А як...
-Кажи. -Мені страшно.
-Кажи. -А може, ти?
Ну все, любі друзі.
Документики.
Усі ненавидять тяганину. Але я зроблю все цікаво і швидко.
Ми напишемо твоє прізвище тут...
Мені дуже шкода. Але я... Я не можу.
-Та ти знущаєшся. -Я просто... Я...
Мене звільнено. Однозначно. Я розумію.
Будьмо щирі. Будинок жахливий.
Знаєте, це справжній шматок гівна.
Це татова власність.
Дуже співчуваю.
Господи!
Мене так попустило.
Я передумав. Своє не зроблю. Не хочу.
-Ходімо на морозиво. -Ні.
-Я пригощаю. -Ми їдемо робити твоє.
-Я не хочу. -І не думай.
-Та ну, будь ласка. -Цього не буде.
-Ми їдемо. -Це ж кінець.
Коли вивезу речі, я ж більше ніколи туди не зайду,
-а я про це й думати не можу. -Вілл, ми їдемо.
Усе зробимо. Тобі стане добре.
-От чорт. -Усе буде добре.
Її немає вдома. Не судилося. Ходімо.
Зайдемо з того боку.
Є хтось удома?
Боже.
Це Ґендальф.
-Який він. -Нещасний.
-Пригнічений. Сумний. -Бачить тебе.
-Привіт. -Бачить. Дивися. Привіт.
-Привіт. -Він просяяв.
-Такий... -Уже тримається інакше.
-Привіт. -Як лампочка.
-Привіт, малий. -Її немає вдома.
Подзвони їй, домовтеся про час.
-Ходімо. -Ні. Треба зараз.
Мені духу забракне. А ти підтримуєш.
-Заберімо зараз. -Гаразд. Як?
Ти рачки пролізеш у собачі дверцята.
-Що? Ні. -Ти повинна.
-Інакше ніяк. -Сам лізь.
-Не влізу. Пробував. -Та ну.
Треба бути дуже-дуже стрункою, здоровою і гнучкою.
Невисокою, довгий тулуб, довгі ноги.
-Підлабузник. -Видовжена.
-Мені подобається. Так. -Добре. Лізь у дверцята.
Добре. Я зможу.
Швиденько.
Не дивися на мій зад, якщо не хочеш загіпнотизуватися.
З усією повагою, я не дивлюся.
Та лізь уже бігом.
-Яка грація. Клас. -Так.
-Ти диви. -Вийшло. Добре. Чудово.
Клас. Відчини двері.
-Клас. Молодець. На. -Так. Давай.
-Сюди. -Так.
Вілл, що це за витівки?
Одрі, ти вдома.
Вілл, ти ж сказав, що це твій дім. Навіщо ти так?
-А ти навіщо? -Сильві...
-Я не казав. Ш... -Сильвіє, не вдавай дурну.
Я бачила на камері, як ти лізла у двері.
Ти не сказав, що тут є камера.
Ти не полізла б, якби знала.
Слухай, на його захист, він хоче забрати речі
-і піти назавжди. -Нічого ти не забереш.
-А мені треба. -Не забереш,
бо знайти стару щітку для волосся
і зарядку для телефона не важко, це лише жалюгідний привід
-переслідувати мене. -То я тебе вже переслідую?
Аякже.
Сильвіє, а ти нахріна сюди приперлася?
Хіба в тебе немає дітей, сім'ї?
Є. Так, ти запам'ятала. Є діти.
Якби Вілл був тобі дорогий,
ти не втягла б його в кінчені витівки
-зразка вашої юності. -Гаразд.
Ви як дівчата-підлітки з дурними прізвиськами,
фразочками й своїми жартиками.
На телефоні висіли до четвертої ранку.
У дитини були кольки. З ким ще я могла поговорити?
-З чоловіком. -Він спав. У нас була система.
Я не спала вночі, а він заступав уранці.
Я годувала груддю...
Та мені насрати.
Усе ваше спілкування було дико химерне і деструктивне.
Він тебе кликав на наші побачення.
Носив одяг, який ти вибрала.
А я що мала робити? Не ставити умов?
Йому це шкодило.
А знаєш, ми розлучені,
тому я більше не мушу слухати твої гівняні нотації, ясно?
Взагалі-то мусиш,
бо ти стоїш у мене в їдальні,
а заліз крізь собачі двері, як шолудивий пес.
-Потрахаємся? -Пішов нахер!
Забирайся!
Можна в туалет?
-Вибач, що прошуся. -Та йди вже.
Дякую.
Вона мене до сказу доводить.
-Ти молодець. -Правда?
Тільки дарма просив зайнятися з тобою сексом.
Так, озираючись назад, це було трохи жалюгідно.
-Так. -Якби я просто...
Від неї йшли змішані сигнали.
-Я не помітила. -Справді?
-Ні. -Ми були в різних кімнатах?
Це покращить тобі настрій.
-Це ж Ґендальф. -Так.
Привіт.
-Ти його врятувала. -Так.
-Він щасливіший. Я бачу. -Аж звеселів.
На десять років помолодшав.
Дякую. Привіт, манюній.
-Так. -Він дуже милий.
Не треба. Ні.
Відчепися! Я його не люблю.
-Який він. -Їдьмо звідси.
Ми були «деструктивні»?
Ні. Ми – повна протилежність.
-Ми конструктивні. Творчі. -Конструктивні.
Як же так?
-Клас! Так! -Як шкода.
Вибач, Одрі.
Ґендальф так рознервувався.
Ґендальфик.
Сюди.
Чудово. Давай. Ідеально.
-Ось ти де живеш? -Так, тут.
-Цей район. Клас. -Так, цей.
Удень справді дуже гарно. А вночі стрьомнувато.
Собаки гавкають, люди верещать.
А іноді щось гучно бахкає,
але про це краще не розпитувати.
-Розумієш? -Ну...
-Але класно. -Цікаво.
-Так. -Так.
Ну, дякую за цей день.
Я б не відмовилася від того сміттєзвалища,
якби не твоя думка. Тому дякую за це.
І тобі дякую за те, що нарешті змусила мене порвати з Одрі
і одним рухом зірвати пов'язку.
Ясно, що мені не треба з нею бачитися, тому дякую тобі.
А ще...
-А ще? -А ще...
-Дякую за порятунок Ґендальфа. -Нема за що.
- ...з того жахливого тераріума. -Прошу дуже.
Він теж дякує.
Глянь, який веселий.
Так. Радісний.
-Дуже тобі вдячний. -Будь ласка.
Насправді, якщо чесно,
я не створений піклуватися про Ґендальфа.
Ти не здатен дбати про ящірку?
Взагалі ні про що не здатен дбати. Про себе самого теж.
Це головна причина розлучення з Одрі.
-Забереш його? Прошу. -І не подумаю. Нізащо.
У тебе є інстинкт його захищати. Я бачив.
За жодних обставин я не візьму цієї ящірки.
То ти їхала додому
і подумала, що нам потрібен бородатий дракон?
Побачила оголошення про всиновлення ящірок
на узбіччі.
І просто розчулилася.
Ти ніколи не хотіла мати тваринку.
Це для дітей.
-Люди беруть собак. -Собак треба доглядати.
А щодо будинку впевнена?
Не хочеш поїхати ще раз глянути?
Ні, від того будинку буде сама морока. І Вілл підтвердив. Теж бачив.
Вілл туди їздив?
Він був як спостерігач. Свіже око.
Як ви його назвете? Я думала, може...
-Ґендальф. -Мені не подобається.
-Дивне ім'я. -Так?
А може, Джессіпа?
Тобто Джессіка?
Ні, Джессіпа.
-Це... -Тобі подобаються ящірки?
Так, це моя любов.
Велика любов.
Глянь на її пичку.
-Їй тут сподобалося. -Так.
Чудова Джессіпа.
Переклад субтитрів: Олена Любенко